Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

3 листопада 2021 року позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Кривошей Олександр Юрійович, звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 19 лютого 2019 року у розмірі 338184 (триста тридцять вісім тисяч сто вісімдесят чотири) долара США 93 цента, з яких основна сума боргу - 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) доларів США 00 центів, пеня 70000 (сімдесят тисяч) доларів США 00 центів, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 18184 (вісімнадцять тисяч сто вісімдесят чотири) долара США 93 цента. Свої вимоги мотивує тим, що 19 лютого 2019 року позичив відповідачу в борг 250000 доларів США 00 центів з поверненням позики до 1 червня 2019 року. Відповідач [PERSON] прийняла кошти та власноруч написала боргову розписку, в якій зобов`язалася повернути позивачу кошти в розмірі 250000 доларів США 00 центів до 1 червня 2019 року. Відповідач, станом на 1 червня 2019 року, добровільно зобов`язання, згідно із розпискою, не виконала і до даного часу ухиляється від повернення суми боргу. 25 листопада 2021 року ухвалою суду прийнято справу до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у якій роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали. 20 січня 2022 року ухвалою суду розгляд справи продовжено за правилами загального позовного провадження. 09 серпня 2022 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Палій Альоною Віталіївною до суду поданий відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн 00 коп. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивач змусив написати відповідача розписку від 19 лютого 2019 року, оскільки [PERSON] вчиняє незаконні дії і хотів, щоб у нього був вплив на чоловіка відповідача. Відповідач зазначає, що не могла брати в борг 250000 доларів США, оскільки мала не великий дохід, щоб в подальшому його повертати позивачу. Під час розгляду справи у суді відповідач, у зв`язку із укладенням шлюбу, змінила прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] ». Крім того, строк протягом якого позивач мав право звернутися до суду про стягнення з відповідача пені, це до 01.06.2021, але він звернувся 03.11.2021, тобто строк позовної давності закінчився 01.06.2021, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення даної вимоги про стягнення з відповідача пені в повному обсязі. Також, щодо нарахування пені та трьох процентів річних від простроченої суми зазначила, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь позикодавця неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. (а.с.86-91) Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце його проведення повідомлений. Представник позивача адвокат Кривошей О.Ю. у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити позов з підстав зазначених у йому. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце його проведення повідомлена. Представник відповідача адвокат Палій А.В., у судовому засідання позов не визнала. Додатково повідомила, що [PERSON] не отримувала гроші в розмірі 250000 доларів США від [PERSON] за розпискою від 19 лютого 2019 року, що підтверджується висновком за результатами проведення психологічної експертизи із застосуванням поліграфа у цивільній справі №589/4601/21 від 10 серпня 2022 року. Крім того, відсутні відомості про передачу грошей від [PERSON] до [PERSON] . Щодо вимог до стягнення пені, то вона не підлягає стягненню, оскільки підпадає під спеціальну позовну давність в один рік. Крім того, зазначила, що до правоохоронних органів з приводу укладення розписки від 19 лютого 2019 року відповідач не зверталась. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів №276172479 сформованого 22.09.2021 вбачається, що [PERSON] є власником 2/3 частини кімнати [ADDRESS] . Форма власності приватна. Вид спільної власності спільна часткова. (а.с.8, 9) З розписки від 19 лютого 2019 року (складеної російською мовою), вбачається, що [PERSON] отримала у [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 250 тисяч доларів США. Зобов`язалася повернути повну суму в розмірі 250 тисяч доларів США до 1 червня 2019 року. У разі не повернення грошових коштів у встановлений строк нараховується пеня в розмірі 1 процента від заборгованості за кожний прострочений місяць. (а.с.21) Відповідно до свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] , виданого 01 липня 2021 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 01 липня 2021 року, про що в цей день складено відповідний актовий запис №860. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . (а.с.73) Згідно із ч.1, 2 п.1 ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відносно цих вимог закону, судом встановлено, що 19 лютого 2019 року, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] (прізвище на час оформлення розписки [PERSON] ) був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачу позику в сумі 250000 доларів США в обмін на зобов`язання відповідача повернути вказані кошти у визначений строк до 1 червня 2019 року. Проте дане зобов`язання виконано не було. Крім того у розписці відповідач погодилася, що у випадку не повернення вищезазначених грошей позивачу у встановлений строк нараховується пеня в розмірі одного процента від суми заборгованості за кожний прострочений місяць. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, також слід зазначити, що за змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником. Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16). Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Таким чином, враховуючи вищевикладене, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів. Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, [PERSON] посилався, як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики - на розписку від 19 лютого 2019 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, тому оцінюючи дану розписку, суд визнає її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики. Суд не бере до уваги висновок за результатами проведення психологічної експертизи із застосуванням поліграфа у цивільній справі №589/4601/21 від 10 серпня 2022 року, де зазначено, що у [PERSON] виявлено реакції: - які свідчать, про те, що [PERSON] не отримувала грошові кошти у розмірі 250000 доларів США від [PERSON] за розпискою від 19.02.2019; - які свідчать, про те, що [PERSON] отримала від [PERSON] за весь період відносин не більше 2000 доларів США; - які свідчать, про те, що [PERSON] написала розписку від 19.02.2019 на суму 250000 доларів США за вимогою [PERSON] (а.с.124-130) Так, поліграф, це багатоканальна контрольно-вимірювальна система, призначена фіксувати динаміку зміни фізіологічних показників організму людини під час дослідження на визначення її психоемоційного стану у відповідь на пред`явлення за спеціальною методикою певних стимулів і подальше їх відтворення на екрані монітора та збереження й архівування за допомогою комп`ютеру. При цьому слід зазначити, що поліграф не читає думки, а лише реєструє фізіологічну активність та зміну її параметрів. Він виявляє не брехню, а лише збудження, яке з певною долею вірогідності може свідчити про неправду. По фізіологічним реакціям не можна точно встановити природу процесу, що їх викликав (позитивна чи негативна емоція, біль, якісь асоціації, брехня, переляк). Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що законодавець дозволяє використовувати поліграф у вузькому професійному колі (Інструкція щодо застосування комп`ютерних поліграфів у роботі з персоналом органів внутрішніх справ України, затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 28 липня 2004 року №842, Порядок проведення психофізіологічного дослідження із застосуванням поліграфа у Державному бюро розслідувань, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2017 року №449, Положення про психологічне забезпечення в Національній гвардії України, затверджене Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08 грудня 2016 року №1285 тощо). Крім того, опитування учасників процесу з використанням поліграфа не відноситься до експертиз, передбачених Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5. Відповідно до підпунктів 6.8.1-6.8.2 пункту 6.8 розділу VI Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5 з метою отримання орієнтувальної інформації можуть проводитися опитування із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа. Предметом опитування із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа є отримання орієнтувальної інформації щодо: ступеня ймовірності повідомленої опитуваною особою інформації; повноти наданої опитуваною особою інформації; джерела отриманої опитуваною особою інформації; уявлень опитуваної особи про певну подію; іншої орієнтувальної інформації, необхідної для конструювання версій розслідування певних подій. Такі опитування можуть проводитись тільки за наявності письмової згоди особи, яка проходитиме опитування. Тому, висновок за результатами проведення психологічної експертизи із застосуванням поліграфа у цивільній справі №589/4601/21 від 10 серпня 2022 року, не відноситься до висновків експерта чи документів у розумінні глави 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) «Докази і доказування». Крім того, суд ураховує відсутність нормативно-правового акта, що врегульовує питання проведення судової експертизи (психофізіологічне дослідження з використанням поліграфу (детектору брехні) для цілей цивільного судочинства, зокрема, визначення основних принципів використання поліграфа, випадків, в яких це заборонено, кола осіб, які не можуть бути піддані такій перевірці, часових рамок, протягом яких особа може бути піддана такій перевірці. Інформація, яка отримана за наслідками опитування із застосуванням спеціального технічного засобу - багатоканальної контрольно-вимірювальної системи є орієнтувальною та ймовірною. За таких обставин, досліджуючи боргову розписку, яка міститься в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №14-446цс18. З огляду на встановлене, суд вважає, що є законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 19 лютого 2019 року у розмірі 18184 долара США 93 цента за період з 2 червня 2019 року по 03 листопада 2021 року. Для обрахування розміру трьох процентів річних від простроченої суми, судом взято до уваги: - період з 02.06.2019 по 31.12.2019 213 днів, сума боргу 250000 доларів США, процентна ставка 3, проценти становлять - 4376,71 долара США; - період з 01.01.2020 по 31.12.2020 366 днів, сума боргу 250000 доларів США, процентна ставка 3, проценти становлять - 7500 доларів США; - період з 01.01.2021 по 03.11.2021 307 днів, сума боргу 250000 доларів США, процентна ставка 3, проценти становлять 6308,22 доларів США Разом три процента річних від простроченої суми виходить 18184,93 долара США за 886 днів, які необхідно стягнути з відповідача. Крім того, стягнення заборгованості за договором позики та трьох процентів річних в іноземній валюті узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду (Постанова від 16 січня 2019 року, справа №373/2054/16-ц). Звертаючись до суду з позовом, позивач просить стягнути із відповідача пеню 70000 доларів США 00 центів із розрахунку 1 відсоток за кожен прострочений місяць за період з 02 червня 2019 року по 03 листопада 2021 року, тобто за 28 місяців. Разом з тим, за змістом положень ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна скорочена позовна давність в один рік. Законодавець встановив, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Про застосування позовної давності відповідач зазначив у відзиві на позовну заяву. Згідно із ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З матеріалів справи вбачається, що договір позики було укладено 19 лютого 2019 року строком до 1 червня 2019 року. Саме в цей проміжок часу відповідач повинен був незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість. Сторони домовились, що сума позики має бути повернута до 1 червня 2019 року, тому у зв`язку із недотриманням позичальником такої домовленості, а також враховуюче те, що про порушене право позивач був обізнаний, - позовна давність для захисту порушеного права тривала з 02 червня 2019 року до 02 червня 2020 року. Даний позов було подано до суду 03 листопада 2021 року. При цьому, позивачем не наведено обставин та підстав, за яких ним було пропущено строк спеціальної позовної давності та не наведено поважності причин пропуску такого строку. Із заявами про поновлення такого строку [PERSON] також не звертався. Таким чином суд, вважає за необхідне застосувати до позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь пені 70000 доларів США 00 центів строк позовної давності. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме, стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 19 лютого 2019 року у розмірі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) доларів США 00 центів, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 18184 (вісімнадцять тисяч сто вісімдесят чотири) долара США 93 цента за період з 2 червня 2019 року по 03 листопада 2021 року, а всього 268184 (двісті шістдесят вісім тисяч сто вісімдесят чотири) долара США 93 цента. Щодо витрат [PERSON] на правову допомогу суд вважає зазначити наступне. Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року за №5076-VI (далі Закон №5076-VI), видами адвокатської діяльності, зокрема, є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно із ст.133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат, а саме, витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц). Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] підтверджені витрати на правничу допомогу адвоката, зокрема: - договором про надання правничої (правової) допомоги від 17 серпня 2021 року, який укладений між [PERSON] та Адвокатським бюро «Кривошей і Партнери», (а.с.10-12); - ордером, серія АІ №1168536 на надання правової допомоги від 03 листопада 2021 року, (а.с.13); - протоколом погодження договірної ціни від 01.11.2021, з якого вбачається, що [PERSON] та Адвокатське бюро «Кривошей і Партнери» в особі керуючого Кривошея О.Ю. погодили вартість послуг за договором, (а.с.23); - Актом приймання-передачі наданих послуг від 03.11.2021, між [PERSON] та Адвокатським бюро «Кривошей і Партнери», з якого вбачається, що він підписаний про надання юридичних послуг у виді: юридичного консультування на суму 3049 грн 00 коп.; підготовки проєкту позовної заяви про стягнення заборгованості на суму 27441 грн 00 коп. Послуги [PERSON] прийняв, претензії відсутні, (а.с.24); - Звітом про надані послуги від 03.11.2021, з якого вбачається, що [PERSON] надані послуги Адвокатським бюро «Кривошей і Партнери» в особі керуючого Кривошея О.Ю., а саме загальна кількість годин спілкування та визначення проблеми клієнта складає 1 годину, вартість якої 100 Євро, що станом на 03.11.2021 по курсу НБУ за 1 Євро 30 грн 49 коп. становила 3049 грн 00 коп. Загальна кількість годин підготовки проєкту позовної заяви про стягнення заборгованості склала 4 години 30 хв. вартість якої 900 Євро, що станом на 03.11.2021 по курсу НБУ становило 27441 грн 00 коп., (а.с.25); - Додатковою угодою №1 до договору про надання правової допомоги від 17.08.2021, від 03.11.2021, [PERSON] додатково сплачує Адвокатському бюро «Кривошей і Партнери» в особі керуючого Кривошея О.Ю. гонорар у розмірі 1000 Євро, якщо буде досягнуто мети представництва, (а.с.26); - квитанцією №11/03 виданої Адвокатським бюро «Кривошей і Партнери» 03.11.2021, з якої вбачається, вбачається, що [PERSON] на підставі Договору від 17.08.2021 сплачено суму 30490 грн, (а.с.27); - Договором про надання правничої (правової) допомоги від 17.01.2022, з якого вбачається, що цей договір укладений між [PERSON] та Адвокатським бюро «Кривошей і Партнери» в особі керуючого Кривошея О.Ю. і відповідно до якого [PERSON] доручив, а Адвокатське бюро «Кривошей і Партнери» за винагороду взяло на себе зобов`язання надавати йому правничу (правову) допомогу з питання захисту його інтересів, в порядку та на умовах визначених цим Договором. (а.с.28-30) Враховуючи вищезазначене, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають до стягнення витрати на професійну правничу допомогу. Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, які понесені [PERSON] , суд бере до уваги норми ч.4 ст.137 ЦПК України та, врахувавши, що справу судом віднесено до категорії загального позовного провадження, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), та значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30490 гривень 00 копійок. Крім того, відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, із квитанції №PN61 від 29.10.2021, вбачається, що [PERSON] сплачено судовий збір за позовом в розмірі 11350 гривень 00 копійок. (а.с.1) Враховуючи те, що позов [PERSON] задоволено частково, а також те, що відповідно до Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року за №3674-VI - ставка судового збору позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2021 рік), з [PERSON] на користь [PERSON] , слід стягнути судовий збір у розмірі 11350 гривень 00 копійок.

Outcome: partial