Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 23 квітня 2017 року та 01 березня 2018 року між ним та відповідачем [PERSON] були укладені договори позики. Відповідно до яких [PERSON] отримав у позику грошові кошти в сумі 2600 доларів США, які зобов`язався повернути до 28 квітня 2017 року та 5500 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 грудня 2018 року. Не зважаючи на те, що строки виконання грошового зобов`язання за договором позики від 23 квітня 2017 закінчились ще 28 квітня 2017 року, а за договором позики від 01 березня 2018 року - 01 грудня 2018 року, грошові зобов`язання відповідачем не виконані. Сума основного боргу [PERSON] за договором позики складає 8100 доларів США. Зазначає, що неодноразово звертався до відповідача з усною вимогою повернути отримані ним в борг кошти, а також надсилав письмову вимогу з метою досудового врегулювання спору, однак всі спроби вирішити конфлікт виявилися безрезультатними. Оскільки [PERSON] свої зобов`язання щодо своєчасного повернення боргу не виконав, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в загальній сумі 8100 доларів США. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у заяві та просив задовольнити. Суду також пояснив, що тривалий час займався підприємницькою діяльністю, а тому його доходи дозволяли надати позику відповідачу. Крім того, позичав гроші у знайомого для [PERSON] на його прохання, а також неодноразово надавав позику відповідачу у гривнях, так як довіряв йому, бо мають родинні відносини. Представник відповідача позов заперечив, просив відмовити у його задоволенні, оскільки у розписках не вказано умов та дати отримання його довірителем коштів, тобто дані розписки очевидно свідчили про намір, але не посвідчували факт передачі грошей у борг у визначеному розмірі. Зазначені в розписках дати вказують лише на день їх складання, який може не співпадати з моментом передачі грошей. Крім того, позивачем не надано доказів, які б свідчили про отримання [PERSON] коштів у позику (борг) від [PERSON] саме у визначеному розписками розмірі. Розписка від 1 березня 2018 року не містить боргового характеру, адже відсутні докази, які б свідчили про дату отримання [PERSON] коштів у позику (борг). Те, що вказана розписка не має боргового характеру підтверджується також тим, що ніби позивач 23 квітня 2017 року передав відповідачу у позику кошти в сумі 2 600 доларів строком до 28 квітня 2017 року з моменту її отримання (перша позика) і, не отримавши її повернення (до 28 квітня 2017 року) знову передав 1 березня 2018 року відповідачу кошти у другу позику в більшому розмірі - 5 500 доларів. Тобто, замість того, щоб виставити вимогу про повернення першої позики, позивач надав відповідачу ще раз кошти у борг, не розраховуючи на їх повернення, що може підтверджувати, що дана розписка була гарантією між сторонами для вирішення інших взаємин, що не охоплюються предметом спору у даній справі. Крім того, у 2016 - 2018 роках [PERSON] не мав доходів, які б дозволяли йому здійснити позику на таку значну суму, а в розписках не визначено валюта якої саме країни є предметом спору. Просив суд відмовити у задоволенні позову також і у зв`язку з пропуском позовної давності, оскільки за розпискою від 23 квітня 2017 року строк перебігу права виник з 29 квітня 2017 року та сплинув строк позовної давності за такою вимогою 29 квітня 2020 року, в той час як позов було пред`явлено в жовтні 2021 року. Позивач не підтвердив належними та допустимими доказами своє право вимоги про виконання відповідачем боргового зобов`язання, а тому позов вважають безпідставним. Заслухавши вступне слово (пояснення) позивача та представника відповідача, кожного зокрема, показання свідка, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить наступного висновку. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд, в першу чергу, вважає необхідним визначитися з правом, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (сплатити гроші). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом установлено, що 23 квітня 2017 року та 01 березня 2018 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] були укладені договори позики. Відповідно до яких [PERSON] отримав у позику грошові кошти в сумі 2600 доларів США, які зобов`язався повернути до 28 квітня 2017 року та 5500 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 грудня 2018 року. На підтвердження укладення договору позики та отримання коштів відповідачем видано розписки. Відповідач [PERSON] грошові кошти не повернув, про причини невиконання умов договору позики позивача [PERSON] не повідомив, чим взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав. Стаття 1046 ЦК України вказує, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначено моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не передбачено договором. У наданій позивачем суду розписці від 23 квітня 2017 року встановлено строк повернення позики до 28 квітня 2017 року, а в розписці від 1 березня 2018 року - 1 грудня 2018 року. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа №6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Досліджуючи зміст наданих позивачем розписок відповідача суд зазначає, що у них чітко підтверджується отримання відповідачем від позивача 2 600 доларів 23 квітня 2017 року та 5 500 доларів - 1 березня 2018 року. Посилання сторони відповідача на те, що розписки не містять жодного доказу, який вказує, що предметом спірних позик є саме долари США, на думку суду, не відповідає дійсним обставинам справи. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача зазначив, що [PERSON] визнає отримання коштів за розпискою від 23 квітня 2017 року, а розрахунки, наведені у письмових поясненнях, стороною відповідача проведені по курсу НБУ доларів США. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що позивач у даній справі тривалий період часу займався підприємницькою діяльністю, а тому мав кошти для здійснення позики. До нього також звертався [PERSON] з проханням позичити 1 000 доларів США, однак він йому відмовив. Після цього до нього звернувся позивач і попросив позичити відповідачу кошти, на що свідок погодився із гарантіями повернення від позивача. Підтвердив, що позичені кошти були повернуті йому протягом року. Надані позивачем звукозаписи телефонних розмов, на думку суду, підтверджують наявність боргу за розписками [PERSON] перед [PERSON] і на час розгляду даної справи. В той же час, заслуговують на увагу посилання представника відповідача на застосування судом позовної давності. Згідно з ст. 257, 266 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ст. 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У розписці від 23 квітня 2017 року строк повернення позики встановлено до 28 квітня 2017 року. Таким чином, трирічну позовну давність для примусового стягнення заборгованості позивач пропустив, оскільки з позовом звернувся лише у жовтні 2021 року Заяв про поновлення позовної давності позивач не подав, як і доказів поважності пропуску. ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» («Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51) Суд не приймає до уваги пояснення позивача з приводу переривання строку позовної давності письмовою вимогою про повернення боргу до [PERSON] від 5 березня 2019 року, оскільки за вимогами ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а таких дій відповідачем вчинено не було. Таким чином, у задоволенні позову в частині стягнення суми позики за борговою розпискою від 23 квітня 2017 року, слід відмовити. Статтею 12 ЦПК України унормовано, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1073 гривні 40 копійок. Зважаючи на вищевикладене, беручи до уваги, що відповідачем кошти, добровільно на момент проведення судового засідання не відшкодовано, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial