Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

2 вересня 2022 року до Суворовського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці позивача - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Чорноморської міської ради, в якій просить суд визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з позивачем. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 20 вересня 2022 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці позивача - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Чорноморської міської ради про визначення місця проживання дитини було передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси, оскільки відповідно до довідки від 20.09.2022 року, наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС в Одеській області, відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що відноситься до Приморського району міста Одеси, у зв`язку із чим справа не підсудна Суворовському районному суду м. Одеси 25 жовтня 2022 року матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці позивача - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Чорноморської міської ради про визначення місця проживання дитини надійшли до Приморського районного суду м. Одеси. За результатами автоматизованого розподіл справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 1 листопада 2022 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці позивача - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Чорноморської міської ради про визначення місця проживання дитини було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. У першому підготовчому засіданні, яке відбулося 30 листопада 2022 року за участю позивача [PERSON] , суд, заслухавши пояснення останнього, постановив ухвалу, якою витребував з Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянкою України [PERSON] , [INFO] та залучив до участі у вказаній справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області. 16 грудня 2022 року до суду з Адміністрації Державної прикордонної служби України на виконання ухвали суду від 30.11.2022 року надійшов витяг про перетин державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України [PERSON] у період з 09.12.2017 по 09.12.2022 року, з якого вбачається, що відповідач перетнула державний кордон України у напряму «Виїзд» 16.08.2022 року о 20 год. 34 хв. та на територію України не поверталася. Підготовче засідання, призначене на 26 січня 2023 року не відбулося у зв`язку із відсутністю у приміщенні суду електропостачання. 26 січня 2023 року від позивача [PERSON] через канцелярію суду надійшли заяви про виклик та допит свідків та про доручення доказів до матеріалів справи. Підготовче засідання, призначене на 16 лютого 2023 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої судді Косіциної В.В. на лікарняному. 7 березня 2023 року через канцелярію суду надійшла заява представника органу опіки та піклування виконкому Чорноморської міської ради про приєднання до матеріалів справи висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Чорноморської міської ради № 41 від 01.03.2023 року та матеріалів, які послугували підставою для його прийняття. У підготовчому засіданні, яке відбулося за участі позивача [PERSON] , суд ухвалою, занесеною до протоколу вказаного підготовчого засідання задовольнив заяву позивача про виклик та допит свідків та зобов`язав позивача забезпечити у наступне судове засідання явку доньки [PERSON] задля заслуховування її думки при вирішенні спору щодо місця її проживання. Ухвалою від 13 березня 2023 року судом було повторно витребувано з Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянкою України [PERSON] , [INFO] ; закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суді у судовому засіданні. 28 березня 2023 року через канцелярію до суду з Адміністрації Державної прикордонної служби України на виконання вище вказаної ухвали надійшов витяг про перетин державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України [PERSON] у період з 09.12.2017 по 09.12.2022 року, з якого вбачається, що відповідач перетнула державний кордон України у напряму «Виїзд» 16.08.2022 року о 20 год. 34 хв. та на територію України не поверталася. Судове засідання, призначене на 7 квітня 2023 року, не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої суді Косіциної В.В. на лікарняному. У судовому засіданні, яке відбулося 7 квітня 2023 року за участю позивача [PERSON] , суд заслухав показання свідка, заявленого позивачем - [PERSON] та заслухав думку [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час судового засідання сповіщена належним чином та завчасно, судова повістка, яка направлялася на адресу зареєстрованого місця проживання останньої повернулася до суду з відміткою про невручення з причин відсутності адресата за вказаною на конверті адресою; причини неявки суду не повідомила, жодних заяв чи клопотань від неї до суду не надходило. У судове засідання, яке відбулося 25 квітня 2023 року, ніхто із учасників справи не з`явився; від позивача 21 квітня 2023 року через канцелярію до суду надійшла заява, в якій він повідомляє суд, що підтримує заявлені позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі та просить суд розглядати справу за його відсутності. Відповідач до суду не з`явилася, про місце, дату та час судового засідання сповіщений належним чином та завчасно, причини неявки до суду не повідомила, жодних заяв чи клопотань від неї не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Таким чином, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, які належним сповіщені про судове засідання. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив, а також те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.. 280 ЦК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін, диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України, визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом вставлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] не перебували у зареєстрованому шлюбі; від стосунків [INFO] у них народилася донька - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Радивилівського районного управління юстиції рівненської області 16 вересня 2010 року. Малолітня [PERSON] , [INFO] з дев`ятирічного віку проживає у сім`ї батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 12 лютого 2019 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] . Відповідно до Акту обстеження умов проживання квартири, що знаходиться по [ADDRESS] , складеного Службою у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради 04.08.2022 року, копія якого міститься у матеріалах справи, малолітня дитина [PERSON] проживає разом із батьком у належних умова, в квартирі чисто та прибрано; квартира з усіма зручностями, облаштована меблями та побутовою технікою; у дитини є окрема кімната, власне ліжко та місце для навчання та відпочинку, вона забезпечена в достатній кількості одягом, взуттям та продуктами харчування. Загалом, за вказаною адресою проживають позивач [PERSON] , його дружина [PERSON] та донька [PERSON] . За результатами бесіди представника Служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради з малолітньою [PERSON] , дитина виявила бажання проживати разом зі своїм батьком та його дружиною За інформацією комунального некомерційного підприємства «Чорноморська лікарня» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області за час спостереження з 2019 року по теперішній час з дитиною на прийом лікаря - педіатра звертається батько [PERSON] , який сумлінно виконує усі призначення та рекомендації лікаря. За інформацією Чорноморського ліцею № 6 Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області [PERSON] навчається у ліцеї з 2016 року. Вихованням дитини займається батько [PERSON] , який відповідально ставиться до виховання та навчання дитини, постійно підтримує зв`язок зі школою та класним керівником, регулярно відвідує батьківські збори. Мати [PERSON] успіхами дитини не цікавиться, жодного разу до школи не приходила. Батько дитини [PERSON] має власний дохід, обіймає посаду стрільця 4 розряду в Одеському загоні воєнізованої охорони. Відповідно до Довідки про доходи від 18 липня 2022 року, наданої позивачем разом із позовною заявою, за період з 1 січня по 30 червня 2022 року загальний сума його доходу склала 67 867 грн., 29 коп. Відповідно до характеристики № б/н від 18.07.2022 року, наданої Начальником стрілецької команди ст. Поромна на старшого стрільця стрілецької команди ст.. Поромна ВП Одеського загону воєнізованої охорони філії «Відомчої воєнізованої охорони» [PERSON] , останній працює у стрілецькій команді ст.. Поромна ВП «Одеський загін воєнізованої охорони» з 07.02.2020 року і за це час зарекомендував себе як працьовитий, здібний, відповідальний та дисциплінованим співробітником, вимогливим до себе та колег; у колективі характеризується позитивно. [PERSON] вказує, що на момент звернення до суду із вказаною позовною заявою відповідач повністю припинила з ним спілкування, тому місце її перебування йому невідомо. Однак йому достеменно відомо, що вона більшу частину свого часу перебуває за межами території України та не має часу займатися вихованням дитини, а у нього є постійне місце роботи, стабільних дохід, власне житло, тому він вважає, що визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з ним відповідає її найкращим інтересам. У зв`язку із вище вказаним, позивач і звернувся до суду із вказаною позовною заявою та просить суд її задовольнити. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід врахувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 01.03.2023 року № 41,відповідно до якого виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , враховуючи, що вона проживає разом з батьком, де для неї створені усі належні умови для виховання та гармонійного розвитку та бажання самої дитини. Відповідно до ч.1, 2 ст. 172 Сімейного кодексу України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Представником Служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області 26 грудня 2022 року було проведено опитування малолітньої [PERSON] у присутності її батька [PERSON] з метою встановлення думки дитини щодо визначення місця проживання з батьком. В результаті бесіди було встановлено, що дитина з третього класу постійно мешкає разом з батьком, її мати окремо проживає у місті Одеса, однак 2-3 рази на тиждень спілкується з нею по телефону. Останнього разу її мати, [PERSON] приїжджала, до Таїсії влітку і вони разом проводили час. Батьки вітають дитину зі святами та Днями народження. У той же час дитина бажає і надалі продовжити проживання за батьком. У судовому засіданні, яке відбулося 7 квітня 2023 року, [PERSON] під час заслуховування її думки судом, підтвердила своє бажання продовжити проживати разом із батьком. У постанові від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц Велика Палата Верхового Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини та враховуючи тривалість проживання малолітньої дитини за адресою разом з батьком, її прихильність до батька, забезпечення сталості її соціальних зв`язків з батьком та у соціумі в цілому, добросовісне виконання батьком батьківських обов`язків, створення для доньки необхідних умов для проживання, розвитку та навчання, а також відсутність обставин, які можуть негативно впливати на виховання дитини та розвиток, суд вважає, що позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з ним підлягає задоволенню. Ухвалюючи рішення у справі «М.С.проти України» від 11липня 2017року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). З огляду на викладене, суд зазначає, що у спірних правовідносинах якнайкращим інтересам дитини відповідатиме те, що малолітня [PERSON] залишаться проживати з батьком, у звичному для неї середовищі, оскільки місце перебування її матері [PERSON] невідоме, хоча зареєстроване місце проживання останньої, згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС в Одеської області від 20.09.2022 року є [ADDRESS] . У той же час з матеріалів справи судом встановлено, що відповідач більшу частину часу проживає за кордоном. Зокрема, про цю обставину зазначає позивач у позовній заяві, вказане підтверджується також витягами про перетин державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України [PERSON] у період з 09.12.2017 по 09.12.2022 року, наданими Адміністрацією Державної прикордонної служби України на вимогу суду 16.12.2022 та 13.03.2023 рр., з яких вбачається, що відповідач перетнула державний кордон України у напряму «Виїзд» 16.08.2022 року о 20 год. 34 хв. та станом на 22.03.2023 року на територію України не поверталася. Окрім того, у висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 01.03.2023 року № 41 зазначається, що за інформацією Центру соціальних служб Одеської міської ради фахівцями із соціальної роботи відділу соціальної роботи Центру соціальних служб Одеської міської ради у Суворовському районі здійснені виходи для проведення оцінки потреб сім`ї/особи матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , однак вдома нікого не виявилося, на запрошення Центру та Служби у справах дітей Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області вона не з`явилася жодного разу. Крім того, суд зазначає, що залишення малолітньої доньки проживати з батьком не можна тлумачити, як наявність у батька переваги перед матір`ю, оскільки мати дитини у такому випадку не обмежена у своєму праві на спілкування з донькою. Більш того, судом встановлено, що [PERSON] регулярно спілкується зі своєю матір`ю, а батько жодним чином не заперечує проти цього та не чинить опір вказаному спілкуванню. Так, [PERSON] пояснила суду, що наразі проживає разом із батьком та його дружиною [PERSON] ; її мати перебуває у Німеччині, з нею вона спілкується по телефону декілька разів на тиждень за допомогою месанжерів У неї є своя кімната, вона навчається на відмінно, з навчанням їй допомагає батько або мати [PERSON] ; у родині її ніхто не ображає, інших братів та сестер у неї немає. Більш того, вона висловила бажання продовжити проживати з батьком. Свідок [PERSON] є хрещеною матір`ю [PERSON] та пояснила, що відповідач [PERSON] є її подругою, однак останні роки вони бачилися лише кілька разів та наразі майже не спілкуються; з дитиною майже весь час буває батько, мати ніколи не цікавилася життям доньки, матеріально майже не допомагає, із подарунків пересилає лише шоколад. Відповідно до положень ч.3ст.12,ч.1ст.81ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи висновок органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з батьком, а також створення останнім належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання [PERSON] з батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved