Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 23.04.2014 вона уклала шлюб із відповідачем, котрий 03.12.2018 було розірвано. У даному шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Оскільки відповідач добровільно утримувати сина відмовився, 25.10.2018 позивач звернулася до Літинського районного суду Вінницької області з заявою про видачу судового наказу, відповідно до якого вирішено стягувати з боржника [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття, починаючи з 25.10.2018. Позивач зазначає, що оскільки станом на момент звернення до суду [PERSON] офіційно ніде не працював, тому вона просила суд стягувати з нього аліменти у мінімально визначеному розмірі. Наразі позивачці стало відомо, що [PERSON] військовослужбовець, отримує регулярний дохід. Таким чином просить суд змінити спосіб стягнення аліментів і стягнути із відповідача аліменти у розмірі 1/4 частки від його доходу (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилась. Через канцелярію суду надала заяву, відповідно до якої просить розгляд справи провести у її відсутність. Позов підтримала та просила його задовольнити (а.с. 42). Відповідач [PERSON] до судового засідання також не з`явився. Надав до канцелярії суду заяву, відповідно до якої просить судове засідання провести у його відсутність. Позов визнає та не заперечує проти його задоволення (а.с. 39). Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Як зазначено у ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши заяви сторін та матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, відповідно до свідоцтва про народження (а.с. 5) батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені [PERSON] та [PERSON] . Судовим наказом Літинського районного суду Вінницької області від 25.10.2018 (а.с. 6) вирішено стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття, починаючи стягнення з 25.10.2018. Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 03.12.2018 ухвалено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 23.04.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Літинського районного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 24. Рішення набрало законної сили 02.01.2019. У відповідності до довідки виконавчого комітету Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області за № 35 від 27.01.2023 (а.с. 10) [PERSON] , 2014 року народження, проживає разом із [PERSON] та знаходиться на її утриманні. Зазначена інформація підтверджується також актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 02.02.2023 (а.с. 11). Згідно довідки за № 133 від 13.04.2023 [PERSON] , [INFO] , призваний по мобілізації до лав Збройних Сил України, в/ч [NUMBER] з 26.02.2022 (а.с. 38). Згідно зі ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Відповідно до ст. 180 СК України та п. 15 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. №3, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з п. 23 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Згідно ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, суд при визначенні аліментів враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017), мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017), аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд ураховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, згоду відповідача на зміну розміру аліментів, факт наявності у відповідача у даний час постійного місця роботи, відсутність відомостей про наявність у відповідача інших дітей, непрацездатної дружини, тому суд приходить до висновку, що аліменти слід визначити у розмірі 1/4 частки від заробітку(доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття. Щодо розподілу судових витрат у справі, суд вбачає доцільним зазначити, що у відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За матеріалами справи слідує, що позивачкою на доведення понесення нею витрат на правову допомогу надано договір про надання правової допомоги від 16.02.2023 (а.с.13), акт-опис приймання передачі виконаних робіт (а.с. 14) та квитанцію за № 4 від 16.02.2023 (а.с. 16) відповідно до якої [PERSON] передала 2000,00 грн. у якості гонорару адвокату Галіциній В.В.. За таких підстав, суд вважає, що вимогу в частині відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу слід задовольнити та стягнути з відповідача та користь позивачки 2000,00 грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з тим, що позивач була звільнена від сплати судового збору при пред`явленні позову на підставі ст. 5 Закону України "Про судовий збір", з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved