Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

18.03.2021 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського РНО Київської області Біккінєєва І.А., в якому просив суд: визнати недійсним договір дарування від 05.06.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінєєвою І.А., зареєстрований в реєстрі за номером 1949 (номер запису про право власності 1185537) та скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 05.06.2013 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинити право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19.07.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінєєвою І.А., зареєстрований в реєстрі за номером 2726 (номер запису про право власності 1726029) та скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 19.07.2013 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинити право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовував ти, що 17.07.2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 107/П/84/2008-980 на підставі заяви про надання кредиту у розмірі 960578,56 гривень для придбання цінних паперів. Відповідно до розділу 1 договору, банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 960578,56 гривень, на строк 20 років з 17.07.2008 року до 17.07.2028 року у порядку, визначеному розділом 1 договору. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 18548 шт, емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 30,00 гривень, згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-539/81-06-2/2008/001 від 17.07.2008 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 1А2/1/2/2/Ж від 25.07.2008 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] , поверх 2. З інформаційної довідки, Позивачу стало відомо, що Відповідач 1, 06.04.2011 року отримавши свідоцтво про право власності зареєстрував за собою квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 4.3.5. Кредитного договору Відповідач 1 протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з Банком Договір іпотеки нерухомості. В порушення вимог передбачених п. 4.3.5 Кредитного договору, Відповідач 1 отримавши свідоцтво про право власності на майно, продала третій особі. 05.06.2013 року, між Відповідачем 1 та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінєєвою І.А., зареєстрований в реєстрі за № 1949. Після чого, 19.07.2013 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінєєвою І.А., зареєстрований в реєстрі за № 2726. Представник позивача, також звертав увагу суду, що 03.04.2014 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було винесено рішення по справі № 369/12003/13 про звернення стягнення на належні відповідачу 1 цінні папери. А отже, це дає підстави вважати, що відповідач 1 усвідомлюючи, що на його майно буде звернуто стягнення, навмисно порушив вимоги Кредитного договору та подарував квартиру. 05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-202005-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрфінансгруп» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 107/П/84/2008-980 від 17.07.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 17 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». 30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 107/П/84/2008-980 від 17.07.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 17 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». 19.04.2021 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Усатовим Д.Д. відкрито загальне позовне провадження у справі. Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. № 306 від 08.09.2021 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/3668/21 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 08.09.2021 року вказану цивільну справу передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченку А.В. 09.09.2021 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В. постановлено прийняти до розгляду цивільну справу № 369/3668/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського РНО Біккінеєва Ірина Анатоліївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності та витребувати від Приватного нотаріуса Києво-Святошинського РНО Київської області Біккінеєвої І.А. ( [ADDRESS] ) належним чином засвідчену копію нотаріальної справи, а саме: з посвідчення договору дарування від 05.06.2013 року зареєстрований в реєстрі за номером 1949 щодо квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; з посвідчення договору дарування від 19.07.2013 року зареєстрований в реєстрі за номером 2726 щодо квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . 23.10.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінєєвою І.А. через канцелярію суду було зареєстрованого належним чином засвідчену копію договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого 05.06.2013 року за реєстровим № 1949, документи на підставі яких він посвідчувався та належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого 19.07.2013 року за реєстровим № 2726, документи на підставі яких він посвідчувався. 30.12.2021 року відповідач 1 [PERSON] через канцелярію суду зареєстрував відзив на позовну заяву, в якій вказав, що на момент укладення спірних договорів до [PERSON] жодних листів, вимог чи інших документів з приводу необхідності передачі в іпотеку квартири від банку не надходило, що в свою чергу і не давало підстав передбачати негативні наслідки у випадку звернення банку із позовом, а тому він не міг та не мав на меті за рахунок договору дарування квартири приховати від банку своє майно. Крім того відзначав, що у матеріалах справи міститься підтвердження того, що станом на дату укладення відповідних договорів арештів на [PERSON] чи на нерухомому майні, що є їх предметом не виявлено. Також вказував, що на виконання умов кредитного договору та іпотечного договору ним у 2009 році надано довіреність представнику банку за якою саме представник банку виготовив правовстановлюючі документи у 2010 році на майно, яке є предметом оскаржуваних у рамках даної справи договорів. Це на думку відповідача 1 свідчить про те, що ПАТ «КБ «Надра», право вимоги у якого викуплено ТОВ «Брайт Інвестмент» була наявна інформація про виготовлення правовстановлюючих документів та оформлення права власності за [PERSON] та більше того ПАТ «КБ «Надра» брало у цьому участь. Разом із тим, з боку ПАТ «КБ «Надра» із 2010 року по 2013 рік не було жодних претензій до нього. Крім того, вказував, що ТОВ «Брайт Інвестмент» не надано суду жодних доказів, які би підтверджували їх аргументи, а тим більше жодних доказів, які би свідчили про фіктивність правочинів та необхідність задоволення позовних вимог, що на думку відповідача 1 робить аргументи позивача надуманими та необґрунтованими. На підставі вище наведеного, просив суд у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Брайт Інвестмент» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського РНО Київської області Біккінєєва І.А., про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності відмовити. 30.12.2021 року директором ТОВ «Фінансова компанія «Брайт Інвестмент» Кириченком О.М. через канцелярію суду було зареєстровано відповідь на відзив, в якому він зазначив, що на майнові права було накладено обтяження, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Також вказував, що у рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/12003/13 від 03.04.2014 року зазначено, що «В зв`язку з несплатою відповідачем мінімального необхідного платежу по погашенню кредиту протягом 51 місяця поспіль, у період з серпня 2008 року по листопад 2013 року, позивачем визнано строк повного повернення кредиту таким, що настав, та відповідачу надіслано вимогу про повне повернення кредитних коштів, сплату процентів, штрафу та пені за кредитом», а отже, на думку позивача, це дає підстави вважати, що відповідач 1 усвідомлюючи, що на його майно буде звернуто стягнення, навмисно порушив вимоги Кредитного договору, Договору застави майнових прав на передачу квартири у власність та подарував квартиру. Стосовно довіреності виданої від відповідача 1 на працівників ПАТ «КБ «Надра», вказував, що цей факт не дає підстав вважати, що саме представники Банку, а не відповідач 1 отримував документи на квартиру у ТВО «УКРГАЗ», доказів протилежного не надано. На підставі вище наведеного, вказував, що відповідач 1 мав намір не виконувати зобов`язання за кредитом та не передавати квартиру у заставу банку, а вирішив її реалізувати. Звертав увагу суду, що позивач довідався про порушення свого права після відступлення права вимоги, а саме після 30.09.2020 року, в тому строк позовної давності не сплив. Просив позовну заяву задовольнити у повному обсязі. 22.08.2022 року представником позивача ТОВ «Фінансова компанія «Брайт Інвестмент» Макаренком С.С. через канцелярію суду зареєстровано додаткові пояснення у справі, в яких він зазначив, що відповідно до рішення № 5 від 18.01.2008 року Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області «Про присвоєння адреси об`єктам житлового масиву ТОВ «Укргаз» в [ADDRESS] було присвоєно нову адресу, а саме: стара адреса квартири [ADDRESS] , нова адреса квартири [ADDRESS] . Просив позовну заяву задовольнити. 22.08.2022 року представником позивача ТОВ «Фінансова компанія «Брайт Інвестмент» Макаренком С.С. через канцелярію суду зареєстровано клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Укргаз». 05.09.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено залучити в якості третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРГАЗ». 08.12.2022 року представником третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРГАЗ» Гуріною Г.В. через канцелярію суду було зареєстровано заяву, в якій вона вказала, що відповідач 1 [PERSON] пред`явив лот облігацій до погашення, тим самим виконав їх мету та припинив їх обіг. З моменту перерахування облігацій на рахунок емітента (погашення облігацій) облігації припинили своє існування як цінні папери, а до [PERSON] перейшли майнові права пов`язані з наслідками погашення лоту облігацій та всі договірні відносини між ТОВ «УКРГАЗ» та [PERSON] припинились. Враховуючи вище викладене, лот облігацій будучи пред`явленим до погашення за жодних обставин не може бути повторно пред`явленим до погашення, отже рішення у даній справі жодним чином не випливає на права та обов`язки ТОВ «УКРГАЗ», а тому розгляд справи просила проводити без участі ТОВ «УКРГАЗ» та його представників. 20.12.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. 12.04.2023 року третя особа приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Біккінеєва І.А. через канцелярію суду зареєструвала клопотання, в якому просила суд здійснювати розгляд справи у її відсутності. 11.05.2023 року сторони та треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином. 11.05.2023 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт інвестмент» - Макаренко С.С. через канцелярію суду зареєстрував заяву, в якій просив суд здійснювати розгляд справи без участі представника позивача, позовну заяву підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Згідно ч. 1 ст.\~223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі\~неявки всіх\~учасників справи\~у судове\~засідання,\~яким завершується\~розгляд справи,\~або розгляду\~справи без\~повідомлення (виклику)\~учасників справи,\~суд підписує\~рішення без\~його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі (справа "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", рішення від 07.07.1789 року). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 року Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення. Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав). Суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Приймаючи до уваги належне повідомлення сторін про розгляд даної справи, а також приймаючи до уваги, що судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.07.2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 107/П/84/2008-980 на підставі заяви про надання кредиту у розмірі 960578,56 гривень для придбання цінних паперів. Відповідно до розділу 1 договору, банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 960578,56 гривень, на строк 20 років з 17.07.2008 року до 17.07.2028 року у порядку, визначеному розділом 1 договору. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 18548 шт, емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 30,00 гривень, згідно договору дарування цінних паперів № Б-539/81-06-2/2008/001 від 17.07.2008 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 1А2/1/2/2/Ж від 25.07.2008 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] . 06.04.2011 року, Відповідач 1 зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] . 05.06.2013 року, між Відповідачем 1 та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінєєвою І.А., зареєстрований в реєстрі за № 1949. 19.07.2013 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінєєвою І.А., зареєстрований в реєстрі за № 2726. 05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-202005-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрфінансгруп» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 107/П/84/2008-980 від 17.07.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 17 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». 30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 107/П/84/2008-980 від 17.07.2008 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 17 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». Суд встановив, що відповідно до п. 4.3.5. кредитного договору № 107/П/84/2008-980 від 17.07.2008 року позичальник протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з банком договір, передбачений п. 2.1.4. договору, а саме Договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, судом встановлено, що договір дарування від 05.06.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінєєвою І.А., зареєстрований в реєстрі за номером 1949, щодо квартири [ADDRESS] . Договір купівлі-продаж від 19.07.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінєєвою І.А., зареєстрований в реєстрі за номером 2726, щодо квартири [ADDRESS] . Суд звертає увагу, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» пред`явлені щодо квартири [ADDRESS] . Враховуючи наведене, суд встановив відсутність у п. 4.3.5. кредитного договору № 107/П/84/2008-980 від 17.07.2008 року обов`язку позичальника укладати з банком договір іпотеки протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України). Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України, також встановлено свободу договору, з посиланням на ст. 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором дарування одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 656 ЦК України, предметом договору дарування може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору дарування можуть бути майнові права. До договору дарування майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору дарування може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору дарування права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 31.03.2021 року у справі № 201/2832/17 зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78\~ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що оспорюваний позивачем: договір дарування від 05.06.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінєєвою І.А., зареєстрований в реєстрі за номером 1949 та договір купівлі-продажу від 19.07.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінєєвою І.А., зареєстрований в реєстрі за номером 2726, у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін. Позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того, що укладення спірних договорів не відповідало дійсній волі відповідачів, що оскаржуваний договір дарування та договір купівлі-продажу вчинявся під впливом обману з боку відповідачів, що відповідачами неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення. При цьому, судом встановлено, що під час укладення оспорюваних договорів дарування та купівлі-продажу відповідачам було роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і відповідачі розуміли значення своїх дій. Доказів протилежного позивачем не надано. Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права відповідача [PERSON] , як власника квартири захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1750 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позовних вимогах про визнання недійсними: договору дарування від 05.06.2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінєєвою І.А., зареєстрованого в реєстрі за номером 1949 (номер запису про право власності 1185537) та договору купівлі-продажу від 19.07.2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінєєвою І.А., зареєстрованого в реєстрі за номером 2726 (номер запису про право власності 1726029). Також позивачем заявлено вимоги про скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 05.06.2013 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинення права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 19.07.2013 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинити право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Враховуючи те, що позовні вимоги про скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 05.06.2013 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинення права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 19.07.2013 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинити право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] є похідними вимогами від основних вимог про визнання недійсними: договору дарування від 05.06.2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінєєвою І.А., зареєстрованого в реєстрі за номером 1949 (номер запису про право власності 1185537) та договору купівлі-продажу від 19.07.2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Біккінєєвою І.А., зареєстрованого в реєстрі за номером 2726 (номер запису про право власності 1726029) у задоволенні якої судом відмовлено, суд вирішив відмовити у задоволенні вимог про скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 05.06.2013 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинення права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 19.07.2013 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинити право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed