Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

15 листопада 2022 року [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до Дніпровської міської ради, третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідно до якої просила встановити факт постійного проживання спадкоємця [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) разом з спадкодавцем [PERSON] , померлою [INFO] , за адресою: [ADDRESS] на час відкриття спадщини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, [INFO] померла матір позивача [PERSON] . Після смерті останньої залишилася спадкова маса у вигляді належної їй частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Зазначила, що після смерті матері фактично прийняла спадщину, так як з грудня 2019 року постійно проживала з матір`ю та проживає в зазначеній квартирі на даний час. Після смерті спадкодавця [PERSON] позивачка є єдиним спадкоємцем за законом першої черги. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар І.В. від 28 вересня 2021 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки факт постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент її смерті документами не підтверджено. Зважаючи на неможливість спадкоємцем оформити спадкові права на спадкове майно, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 листопада 2022 року, головуючим суддею у розгляді цивільної справи за позовною заявою [PERSON] визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 16 листопада 2022 року вказану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків. 23 листопада 2022 року на виконання ухвали судді від 16 листопада 2022 року позивачем через канцелярію суду подано заяву про усунення недоліків. Ухвалою судді від 05 грудня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2022 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів по справі. 30.01.2023 року на адресу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказала на те, що Дніпровська міська рада заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що встановлення факту проживання однією сім`єю із [PERSON] не підлягає розгляду у порядку окремого провадження, оскільки із поданої заяви випливає, що існує спір про право, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження. Встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю заявника із спадкодавцем впливає на права Дніпровської міської ради щодо визначення спадщини відумерлою. Просили в позові відмовити. 02.02.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказала, що ознайомившись з наданим відповідачем відзивом на позовну заяву, вважає його твердження необґрунтованими, такими, що спростовують позовні вимоги та не доведеними жодним допустимим доказом. Так відповідач не заперечує право позивача на спадщину, тобто визнає за позивачем таке право, але заперечує проти заявлених позовних вимог, так як вважає, що існує спір про право на спадкове майно. Звернула увагу суду на те, що саме в порядку позовного провадження, а не окремого, як помилково зазначив відповідач Дніпровська міська рада у відзиві, позивач і звернулася до суду. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2023 року закрито підготовче провадження у справі. В судовому\~засіданні позивач\~та представник\~позивача позовні\~вимоги підтримали\~та просили\~суд позов\~задовольнити з\~наведених позові\~підстав.\~ \~ Представник відповідача судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказала, що позивачем не доведено факт постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Представник третьої особи: Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Відповідно до заяви просили суд розглядати справу за їх відсутністю та ухвалити рішення на розсуд суду. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданим Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). На момент смерті, яка проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Після її смерті відкрилася спадщина на частку кв.57, місцезнаходження якої: [ADDRESS] , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на житло, видане Виконкомом міської ради народних депутатів 03 березня 2000 року на підставі розпорядження №3/430-2000 від 03 березня 2000 року, записано в реєстрову книгу №493п- 1242-6. Згідно з листом КП «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДМР від 11.11.2021 року за № 2021, наданого на запит державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар І.В., станом на 1.12.2012 року, в інвентарній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості про право спільної сумісної власності: гр. [PERSON] , гр. [PERSON] , гр. [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.03.2000 р., виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №3/430-2000, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДМР 14.04.2000 р. та записано в реєстрову книгу №493п за реєстровим номером №1242-6. Відповідно до Довідки №10749 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 18 листопада 2020 року, до складу сім`ї/ зареєстрованих в кв. [ADDRESS] входять: [PERSON] , знята з реєстрації 10.11.2020 року; зять - [PERSON] , зареєстрований з 20.11.2019; [PERSON] , незареєстрований власник. [PERSON] є донькою померлої [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 08.06.1974 року, актовий запис № 1533. Батьками позивача [PERSON] відповідно є: батько [PERSON] , а матір`ю є [PERSON] . [PERSON] 01 березня 1983 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про укладання шлюбу Серія [NUMBER] . Відповідно до копії повторного Свідоцтва про укладання шлюбу Серія [NUMBER] [PERSON] 16 липня 1994 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . Відповідно до довідки про місце проживання Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лівобережний -83» від 24 жовтня 2022 року [PERSON] , є співвласником квартири в ОСББ «Лівобережний-83» за адресою: [ADDRESS] та проживає у житловому приміщенні з 01.12.2019 року по теперішній час. Відповідно до спадкової справи № 814/2021, заведеної державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар І.В. 08 вересня 2021 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину 08 вересня 2021 року звернулася її дочка [PERSON] (а.с. 105-128). Відповідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 28 вересня 2021 року, державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар І.В. відмовлено у видачі [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, розташовану за адресою: [ADDRESS] , після гр. [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки пропущено термін на прийняття спадщини, а саме: не подано заяву про прийняття спадщини, оформлену належним чином в строк до 6-ти місяців з дня смерті спадкодавц, [PERSON] , не була зареєстрована разом з померлою на день її смерті, тобто фактично спадщину не прийняла та не підтверджено факт постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент його смерті. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1268 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно з ст. 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК). Строк, визначений ст. 1270 ЦК України в такому випадку застосовується для відмови від спадщини, а не для її прийняття. В свою чергу, для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини, (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Згідно з пп. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. У такому випадку вказані обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, законодавець в означеній ситуації висунув вимогу про обов`язковість і постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України, порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (п. 2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13). Підпунктом 4.11 п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. У відповідності до п.п. 3.21, 3.22. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Отже, у випадку, якщо спадкоємець фактично постійно проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, проте у його паспорті відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання разом із спадкодавцем, а також відсутні докази, визначені п. 3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 29\~Цивільного Кодексу\~України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати декілька місць проживання. Статтею 3\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання» визначено поняття постійного місця проживання та тимчасового місця проживання: Місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; Місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Частиною 9 ст.6 Закону передбачено, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Таким чином місце постійного проживання може відрізнятися від реєстрації місця проживання особи. Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідний висновок викладений у постанові Верховного суд від 12 квітня 2022 року у справі № 175/2730/20 провадження № 61-19265св21). Постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 зроблено правовий висновок, що згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутність реєстрації місця проживання не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Касаційний цивільний суд погодився з позицією щодо встановлення факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцем по день смерті останнього, що підтверджує наявність у позивача можливостей для вирішення його спадкових прав. Позивач по справі [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] , так як спадкоємець, який прийняв спадщину звернула до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини. Те, що в дійсності позивачка постійно проживала на момент смерті з матір`ю [PERSON] підтверджується матеріалами справи, так допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] , підтвердили, що [PERSON] проживала з 2019 року разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується і Довідкою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лівобережний -83» від 24 жовтня 2022 року. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. \~ \~ \~ \~Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, оцінюючи у сукупності здобуті в судовому засіданні докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати не розподіляються, що не суперечить чинному законодавству.

Outcome: approved