Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

Позивач звернувся у суд із позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк», в якому просить: визнати недійсними положення Кредитного договору № G01.10701.004882205 від 15.02.2019 року, укладеного між [PERSON] та Акціонерним товариством «ІДЕЯ БАНК» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором; Зобов`язати Акціонерне товариство "Ідея Банк" здійснити перерахунок платежів здійснених [PERSON] за Кредитним договором № G01.10701.004882205 від 05.02.2019 року, як плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу за кредитом за Кредитним договором № G01.10701.004882205 від 05.02.2019 року. В обгрунтування поданого позову покликається на те, що 26.07.2018 року, між [PERSON] та Акціонерним товариством «ІДЕЯ БАНК» було укладено Генеральний кредитний договір № ГКД-615972/1, згідно якого позивачу встановлено відновлювальну кредитну лінію, в межах якої надавались кредити (Транші) на споживчі потреби у розмірі та на умовах, визначених цим Договором. 05.02.2019 року, позивачу було надано кредит (Транш) № G01.10701.004882205 строком на 60 місяців на поточні потреби у розмірі 58500,00 грн. (п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок. Згідно умов Генерального кредитного договору, позичальник сплачує комісію за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором ("Графік щомісячних платежів"). Згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором № G01.10701.004882205, комісія за обслуговування починаючи з 05.02.2019 року становить 1462 грн. 50 коп. (колонка 4 графіку). Загальний розмір комісії за обслуговування починаючи з 05.02.2019 року по 05.02.2024 року становить 87750,00 грн. Позивач зазначає, що несправедливими є положення Кредитного договору № G01.10701.004882205 від 05.02.2019 року щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними, тому така умова є незаконною, а договір в цій частині підлягає визнанню недійсним. Так, оскільки положення договору про встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості за Кредитним договором є несправедливим та підлягає визнанню недійсним, то відповідно, виникає об`єктивна необхідність зобов`язати Акціонерне товариство ''Ідея Банк" здійснити перерахунок заборгованості по Кредитному договору G01.10701.004882205 від 05.02.2019 року, укладеним між [PERSON] та Акціонерним товариством "Ідея Банк" та зарахувати вже сплачені [PERSON] кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) за Кредитним договором G01.10701.004882205 від 05.02.2019 року. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26 січня 2023 року цивільну справи [PERSON] до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, передано за підсудність до Галицького районного суду м.Львова. Матеріали цивільної справи надійшли до суду 01 березня 2023 року та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 березня 2023 р. головуючого суддю обрано Романюка В.Ф. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін у судове засідання. /а.с.62/ Ухвалою суду від 27 березня 2023 року судове засідання відкладено через неявку осіб, які беруть участь у справі. /а.с.68/ 24 квітня 2023 року від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, просить суд такі задоволити, а також не заперечує проти винесення заочного рішення у справі. Представник відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце проведення судового засідання, що стверджується матеріалами справи. Клопотань про відкладення чи про проведення судового засідання у його відсутності до суду не надходило, а також відповідачем не подано відзив на позовну заяву. Суд, вважає за можливе слухати справу у відсутності представника відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. Тому, за згодою позивача, у відповідності до вимог ст.280 ЦПК України, суд ухвалив справу розглядати у заочному порядку. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд встановив, що 26.07.2018 року, між [PERSON] та Акціонерним товариством «ІДЕЯ БАНК» було укладено Генеральний кредитний договір № ГКД-615972/1, згідно якого позивачу встановлено відновлювальну кредитну лінію, в межах якої надавались кредити (Транші) на споживчі потреби у розмірі та на умовах, визначених цим Договором. 05.02.2019 року, позивачу було надано кредит (Транш) № G01.10701.004882205 строком на 60 місяців на поточні потреби у розмірі 58500,00 грн. (п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок. Згідно умов Генерального кредитного договору, позичальник сплачує комісію за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором ("Графік щомісячних платежів"). Відповідно до графіку щомісячних платежів за кредитним договором № G01.10701.004882205, комісія за обслуговування починаючи з 05.02.2019 року становить 1462 грн. 50 коп. (колонка 4 графіку). Загальний розмір комісії за обслуговування починаючи з 05.02.2019 року по 05.02.2024 року становить 87750,00 грн. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч.1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно із ч. 1 і 2 ст. 12 ЗУ "Про споживче кредитування" (в редакції, чинній на час укладення спіоного кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1)найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2)тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3)загальний розмір наданого кредиту; 4)порядок та умови надання кредиту; 5)строк, на який надається кредит; 6)необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7)види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8)процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9)реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10)порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 1)інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 2)порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 3)порядок дострокового повернення кредиту; 4)відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України "Про споживче кредитування" після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Щодо посилання позивача на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про те, що укладений договір є несправедливим, суперечить принципу добросовісності і містить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, слід зазначити наступне. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Із вказаного вбачається, що для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Суд вважає, що позивачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував несправедливість та дисбаланс договірних відносин, які умови договору суперечать принципу добросовісності, і яка шкода завдана позивачу. Щодо твердження позивача, що положення договору про споживчий кредит щодо плати комісії за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливими, а тому є підставою для визнання їх недійсними суд зазначає наступне. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунків щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум, а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно угоди та договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, яка включає в себе надання інформації за рахунками позичальника з використання засобі електронного зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів України, в контакт - центрі банку, шляхом направлення СМС - повідомлення щодо суми платежу за договором кредиту, зарахування платежу та погашення заборгованості за кредитом, надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника, опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із застосування різних каналів зв`язку тощо. Однак, всупереч до ч.1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», згідно з якою надання інформації щодо кредиту позивачу має бути безоплатна, відповідачем було встановлено плату за надання такої інформації. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватись будь - якою зустрічною оплатою збоку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично надання кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюються при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором , тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту - позивальнику. Враховуючи наведене, Акціонерне товариство «Ідея Банк» не мало права встановлювати такий платіж у кредитному договорі, за дії, які банківська установа вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами. Така умова договору є нікчемною та не потребує визнання недійсною. Відповідно до частину 2 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 2 статті 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( стаття 5 ЦПК України). Зі змісту вказаної норми вбачається, що суд вирішуючи спір, не вправі допускати неправильного застосування норм матеріального права - незалежно від того, чи міститься посилання на таке неправильне застосування норм матеріального права в доводах сторін спору. Це не суперечить засадам змагальності сторін, оскільки даний принцип полягає у прояві в змагальності формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі , та забезпечує повноту досліджень обставин справи. Правова позиція про те, що умова кредитного договору в частині встановлення платежу за дії, які банківська установа вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами - є нікчемною та не потребує визнанню недійсною, викладена у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 708/195/19 (провадження № 61-1789св19) та 01 квітня 2020р. у справі №583/3343/19 ( провадження №61-22778св 19). Враховуючи наведені правові висновки, стягнення з [PERSON] комісії за обслуговування кредитної заборгованості, є нікчемною умовою та не потребує визнання недійсною, що вбачається із законодавства та позиції Верховного суду, тому не потребують визнання їх недійсними. Тому, позовна заява в частині визнання недійсними положення Кредитного договору № G01.10701.004882205 від 15.02.2019 року, укладеного між [PERSON] та Акціонерним товариством «ІДЕЯ БАНК» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, - не підлягає до задоволення. Що ж стосується позовною вимог про зобов`язання Акціонерного товариства "Ідея Банк" здійснити перерахунок платежів здійснених [PERSON] за Кредитним договором № G01.10701.004882205 від 05.02.2019 року, як плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу за кредитом за Кредитним договором № G01.10701.004882205 від 05.02.2019 року, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як вбачається із наявної в матеріалах справи банківської виписки позивач за період з 06.03.2019 р. по 09.09.2020 р. сплатила в рахунок погашення плати за обслуговування кредиту 25022,71 грн.. Відтак, банком отримано кошти у розмірі 25022,71 коп. на виконання умови договору про споживчий кредит, щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яка є нікчемною відповідно до закону, то така сума підлягає зарахуванню в рахунок погашення основного боргу. З огляду на нікчемність пункту договору щодо сплати за обслуговування кредитної заборгованості /п.1.4.2 Договору/, позивачем зайво сплачено з 06.03.2019 року до 09.09.2020 року кошти на загальну суму 25022,71 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Статтею 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно п.1.2 наведеного вище кредитного договору, договір діє протягом строку кредитування, але в будь - якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. У відповідності до вимог ст.263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, виходячи з наведених вище доводів та мотивів, суд прийшов до висновку, що позовна вимог в частині зобов`язання Акціонерного товариства "Ідея Банк" здійснити перерахунок платежів здійснених [PERSON] за Кредитним договором № G01.10701.004882205 від 05.02.2019 року, як плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу за кредитом за Кредитним договором № G01.10701.004882205 від 05.02.2019 року, підставна та підлягає до задоволення. Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору.

Outcome: dismissed