Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

28.09.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним до [PERSON] , [PERSON] . 03.10.2017 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі. 03.10.2017 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про забезпечення позову. 12.12.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про прийняття до провадження позовної заяви в редакції від 30.10.2018 року. 18.11.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвали про витребування доказів. 22.12.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду. 23.02.2023 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залучення до участі у справі для представництва інтересів позивачки [PERSON] . Стеблівський психоневрологічний інтернат. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачкою, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, зазначено, що її рідному брату [PERSON] належала однокімнатна квартира [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Сектором приватизації Московської держадміністрації 03.06.1993 року, зареєстрованим в КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 09.06.1993 року за № 4695. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 25.09.2017 року. [PERSON] є єдиною спадкоємицею померлого [PERSON] 22.08.2017 року вона звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. з заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим було заведено спадкову справу за № 9/2017. В процесі оформлення документів, їй стало відомо, що квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 29.08.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. за № 479. Продавцем за зазначеним вище договором купівлі-продажу є [PERSON] , право власності у якої на квартиру, що є об`єктом спадкування, виникло на підставі договору дарування, посвідченого 25.06.2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнком В.В. за № 1417. За даними довідки по формі № 3 виданої 18.08.2017 року комунальним концерном «Центр комунального сервісу» № 1907, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та є власником особового рахунку за зазначеною адресою. [PERSON] , як єдина спадкоємиця після смерті [PERSON] у встановленому законом порядку прийняла його спадщину, а саме: квартиру [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначила, що відповідачі не є родичами чи знайомими її брата, останній ніколи не мав наміру дарувати чи продавати свою квартиру. Факт незаконного вибуття з права власності спірної квартири підтверджується наступними доказами: -інформаційною довідкою виданою 28.08.2017 року КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2017 за № 32963, відповідно до змісту якої, за даними реєстрових книг Бюро, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності на ім`я [PERSON] ; -довідкою про склад сім`ї та зареєстрованих по формі № 3, виданою 18.08.2017 року комунальним концерном «Центр комунального сервісу» за № 1907 про те, що [PERSON] зареєстрований та займає 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] та є власником особового рахунку цієї житлової площі; -архівною довідкою виданою 13.10.2017 року Київським державним нотаріальним архівом за № 1996 про те, що відповідно до ст. 52 Закону України «Про нотаріат», запис в реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. У приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В. 25.06.2009 року за реєстровим № 1417, запис про посвідчення договору дарування квартири відсутній в реєстрі нотаріальних дій. Тобто, такий договір дарування квартири не посвідчувався. Відтак, договір дарування квартири [ADDRESS] , що ніби то укладався 25.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним відповідно до положень ст. 220 ЦК України. Відповідно, укладений 29.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що посвідченого 29.08.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. за № 479 є недійсним. В процесі розгляду справи, їй стало відомо, що незважаючи на ухвалу суду про накладення арешту на спірну квартиру, 24.10.2017 року між [PERSON] та [PERSON] від імені якої діяла [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожним О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1739. За правилами ст. 388 ЦК України, спірна квартира має бути витребувана з чужого незаконного володіння [PERSON] зі скасуванням номер запису про право власності: у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на спірну квартиру. Просила визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що був укладений 29 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. за номером 479 недійсним; витребувати квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] ; скасувати номер запису про право власності: 22985009 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 17, 8 кв.м., загальною площею 32, 77 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2017 року зареєстрованого за №1739, індексний номер 37736583 від 24.10.2017 року - власник [PERSON] ; стягнути зі [PERSON] на її користь судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 008, 80 грн. 18.12.2018 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач заперечував проти заявлених вимог, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Будучи присутнім у судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - директор Стеблівського психоневрологічного інтернату Пустільнік П.Т. та її адвокат Нагайцева Т.С. підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просили позов задовольнити повністю. Директор Стеблівського психоневрологічного інтернату Пустільнік П.Т. пояснив, що [PERSON] перебуває в інтернаті по путівці, вона не визнана недієздатною. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Шепілова О.В. заперечував проти позову, просив відмовити у задоволенні заявлених вимог у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні відсутні, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзвивів на позов не подали, з будь-якими іншими клопотаннями до суду не зверталися. Треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня О.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Задорожний О.С. у судовому засіданні відсутні, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, письмових пояснень щодо позову або відзиву на адресу суду не направляли. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Задорожний О.С. надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши думку присутніх представників учасників судового розгляду справи, дослідивши подані сторонами заяви по суті справи та докази на їх підтвердження, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] належала однокімнатна квартира [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Сектором приватизації Московської держадміністрації 03.06.1993 року, зареєстрованим в КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 09.06.1993 року за № 4695 (т. 1, а.с. 86). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 25.09.2017 року (т. 1, а.с. 7). [PERSON] є рідною сестрою та спадкоємицею померлого [PERSON] , оскільки звернулася у встановленому законом порядку та у визначений законом строк до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. із заявою про прийняття спадщини. Зазначену заяву прийнято приватним нотаріусом та 22.08.2017 року заведено спадкову справу за № 9/2017, засвідчену належним чином копію якої направлено на адресу суду (т. 2, а.с. 16-52). В процесі оформлення спадщини, [PERSON] дізналася, що квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 29.08.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. за № 479. Продавцем за зазначеним вище договором купівлі-продажу є [PERSON] , право власності у якої на квартиру, що є об`єктом спадкування, виникло на підставі договору дарування, посвідченого 25.06.2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнком В.В. за № 1417. Звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначила, що відповідачі не є родичами чи знайомими її брата, останній ніколи не мав наміру дарувати чи продавати свою квартиру, а тому відчуження квартири є незаконним. Факт незаконного вибуття з права власності спірної квартири підтверджується наступними доказами: -інформаційною довідкою виданою 28.08.2017 року КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2017 за № 32963, відповідно до змісту якої, за даними реєстрових книг Бюро, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності на ім`я [PERSON] (т. 1, а.с. 86); -довідкою про склад сім`ї та зареєстрованих по формі № 3, виданою 18.08.2017 року комунальним концерном «Центр комунального сервісу» за № 1907 про те, що [PERSON] зареєстрований та займає 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] та є власником особового рахунку цієї житлової площі (т. 1, а.с. 92); -архівною довідкою виданою 13.10.2017 року Київським державним нотаріальним архівом за № 1996 про те, що відповідно до ст. 52 Закону України «Про нотаріат», запис в реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. У приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В. 25.06.2009 року за реєстровим № 1417, запис про посвідчення договору дарування квартири відсутній в реєстрі нотаріальних дій. Тобто, такий договір дарування квартири не посвідчувався (т. 1, а.с 87). За правилами ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 719, ч. 1 ст. 220 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність; договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню; у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Верховний Суд у постанові ВП ВС від 04.06.2019 року, справа № 916/3156/17 зазначає, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 69). Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 70). Відтак, договір дарування квартири [ADDRESS] , що ніби то укладався 25.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним відповідно до положень ст. 220 ЦК України, оскільки нотаріально не посвідчувався, що підтверджується архівною довідкою виданою 13.10.2017 року Київським державним нотаріальним архівом за № 1996. Відповідно, укладений 29.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що посвідченого 29.08.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. за № 479 є недійсним, оскільки [PERSON] не могла бути стороною такого правочину, так як не була власницею предмету договору купівлі-продажу квартири ні в момент його укладення, ні раніше, ні після його укладення. Щодо договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було укладено 24.10.2017 року між [PERSON] та [PERSON] від імені якої діяла [PERSON] та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Задорожним О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1739, позивачка просила захистити її право у спосіб витребування майна з чужого незаконного володіння. Так, відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст. ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах (постанова Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року в справі № 752/11904/17 (провадження № 61-14959св19). Відтак, вимога позивачки про витребування квартири [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] та скасування номеру запису про право власності: 22985009 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 17, 8 кв.м., загальною площею 32, 77 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2017 року зареєстрованого за №1739, індексний номер 37736583 від 24.10.2017 року - власник [PERSON] , підлягає задоволенню судом також. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, позовні вимоги, [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шупеня О.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Задорожний О.С. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації, підлягають задоволенню судом. За правилами ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved