Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

У липні 2022 року позивач через свого представника звернулась до суду з вище вказаним позовом та, відповідно до останньої редакції позовних вимог, посилалась на наступні обставини. Так, 13.06.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб під час якого вони спільно набули у власність транспортні засоби марки HYUNDAI TUCSON 2018 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , MERSEDES SPRINTER 311, 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , CHEVROLET VOLT, номер кузова/шасі [NUMBER] , які підлягають поділу в порядку ст.ст. 69, 70, 71 СК України. Крім того, в період шлюбу вони придбавали та відчужували нерухоме майно, зокрема 22.04.2022 року ними була продана квартира за адресою [ADDRESS] за ціною 45800 доларів США. Кошти від реалізації зазначеного майна знаходяться у позивача, які він зберігає у банківській скриньці, а тому вважає, що вказані кошти також підлягають поділу за правилами розподілу спільного сумісного майна подружжя та з відповідача на її користь слід стягнути 22900 доларів США, що еквівалентно 654810 грн. в рахунок її частки в отриманих за реалізацію квартири коштах. Також, у її особистій приватній власності перебувають вироби із золота, які їй були подаровані та придбані нею особисто, а саме золотий ланцюжок - 5,35 грам, золотий ланцюжок - 8,36 грам, золота підвіска з діамантом (сапфір синій у 4 карат) - 0,52 грам, золотий перстень - 2,7 грам, золоті сережки - 2,55 грам, золотий браслет - 2,42 грам, золота каблучка - 3,94 грам, золоті сережки - 3,40 грам. Вказані прикраси та інші речі, в тому числі спільні накопичені кошти, знаходились в будинку за адресою [ADDRESS] , натомість після погіршення особистих відносин між сторонами, позивач позбавлена можливості отримати доступ до вказаних речей, в тому числі до виробів із золота, оскільки відповідач її не впускає в будинок. Таким чином, вважає, що належним способом захисту її права власності на зазначені золоті прикраси є звернення до суду з вимогами про зобов`язання відповідача повернути зазначені ювелірні вироби. Вказувала на те, що позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, натомість домовленості з відповідачем про поділ їх спільного майна не досягла, а тому звернулась до суду з даним позовом та, посилаючись на норми матеріального права, з урахуванням останньої редакції позовних вимог, просила визнати майно (транспортний засіб марки HYUNDAI TUCSON, транспортний засіб марки MERSEDES SPRINTER 311, транспортний засіб марки CHEVROLET VOLT, кошти від реалізованої квартири, відповідно до договору купівлі - продажу від 22.04.2022 року, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вартість якої становить 45800,00 дол. США, еквівалент у гривнях 1 309 620,00 грн.) спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Поділити набуте за час перебування у шлюбі, наступним чином: виділивши [PERSON] транспортний засіб марки HYUNDAI TUCSON 2018 року випуску, д.н. [NUMBER] , вартістю 727 750,00 грн. ; виділивши [PERSON] транспортний засіб марки MERSEDES SPRINTER 311, 2004 року випуску, д.н. [NUMBER] ., вартістю 369 247,00 грн., транспортний засіб марки CHEVROLET VOLT, номер кузова шасі [NUMBER] , вартістю 479 250,00 грн., де загальна вартість транспортних засобів становить 848 497,00 гривень; провести [PERSON] компенсацію вартості спільних авто в розмірі 120 747,00 грн. за рахунок [PERSON] .; кошти від реалізованої квартири, відповідно до Договору купівлі - продажу від 22.04.2022 року, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в розмірі 45 800 дол. США, еквівалент у гривнях 1 309 620,00 грн. поділити порівну між подружжям, шляхом проведення на користь [PERSON] грошової компенсації за рахунок [PERSON] в розмірі 22 900,00 дол. США, еквівалент у гривнях 654 810,00 грн.; зобов`язати [PERSON] повернути вироби з золота (золотий ланцюжок - 5,35 грам, золотий ланцюжок - 8,36 грам, золота підвіска -0,52 грам, золотий перстень - 2,7 грам, золоті сережки - 2,55 грам, золотий браслет - 2,42 грам, золота каблучка - 3,94 грам, золоті сережки - 3,40 грам) на користь [PERSON] . В свою чергу відповідач звернувся із зустрічною позовною заявою в якій просив зобов`язати [PERSON] повернути належний йому на праві власності автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2018 року випуску, д.н. [NUMBER] ; стягнути з відповідачки судові витрати. В обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом посилався на те, що усі транспортні засоби, які є предметом первісного спору були набуті ним за його власні кошти, отриманні від реалізації ним спадкового та подарованого майна. Зокрема, 06.10.2011 року його бабуся [PERSON] подарувала йому двокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , яку він 03.08.2015 року продав за 40000 доларів, а [INFO] помер його батько [PERSON] після смерті якого він отримав у спадок автомобіль марки Ssang Yong Rexton, який 20.04.2016 року продав за 16000 доларів США, земельну ділянку кадастровий номер 7310136900:48:001:0185 площею 0,0541га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, за адресою: м. Чернівці, садівниче товариство «Айва», яку 09.09.2019 року відчужив за 5 000 (п`ять тисяч) доларів США та три 20-ти тонні контейнера на Калинівському ринку, з яких два продав за 14 000 (чотирнадцять) тисяч доларів США. Вказані особисті кошти були ним використані для придбання спірних транспортних засобів, в тому числі автомобіля марки HYUNDAI TUCSON 2018 року випуску, д.н. [NUMBER] , який у період 25.06.2022 року по 01.07.2022 року забрала [PERSON] разом із реєстраційними документами та безпідставно продовжує утримувати в себе, відмовляючись повертати, оскільки вважає, що факт придбання вказаного автомобіля у період шлюбу вказує на те, що він є їх спільною власністю. Вважає, що наведені ним у тексті зустрічного позову доводи з посиланням на відповідні докази доводять придбання автомобіля марки HYUNDAI TUCSON 2018 року випуску, д.н. [NUMBER] за його особисті кошти, а тому вказане рухоме майно не входить до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, не підлягає поділу, що зумовило необхідність звернення до суду із зустрічним позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння в порядку ст. 387 ЦК України. Крім того, відповідач за первісним позовом [PERSON] подав відзив на первісний позов в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволені позову, посилаючись на наступні обставини. Так, за отриманні кошти від продажу подарованої йому бабусею квартири він придбав автомобіль марки MERSEDES SPRINTER 311, 2004 року випуску, д.н. [NUMBER] за 7500 доларів США, який зареєстрував 02.09.2015 року на себе, іншу частину коштів від продажу квартири вклав у бізнес та потреби сім`ї, а 20000 доларів США поклав у сейфову скриню [PERSON] , яку відкрив у серпні 2016 року. Від реалізації отриманого після смерті батька спадкового майна він отримав грошові кошти в сумі 35 000 тисяч доларів США, які витратив на придбання транспортних засобів марки HYUNDAI TUCSON 2018 року випуску, д.н. [NUMBER] за 28700 доларів США, який 12.09.2018 року зареєстрований на його ім`я, та CHEVROLET VOLT 2013 року випуску за 9229 доларів США, який розмитнено Одеською митницею та кошти на його придбання, доставку з-за кордону і розмитнення він надав свої власні. Таким чином, вважає доведеним факт набуття ним у власність усіх трьох транспортних засобів за його власні кошти, а тому таке рухоме майно не підлягає поділу та не може визнаватись спільною сумісною власністю подружжя. Також зазначав, що кошти від реалізованої на підставі договору купівлі-продажу від 22.04.2022 року квартири за адресою [ADDRESS] в сумі 45800,00 доларів США в більшій частині були ними витрачені в інтересах сім`ї впродовж двох наступних місяців після продажу, при цьому зазначена квартира була ними придбана за позичені у його матері [PERSON] кошти, які слід було повернути з отриманого прибутку від її відчуження. Таким чином, грошові кошти про поділ яких [PERSON] заявляє вимоги в первісному позові не існують на момент спору. Також вказував на відсутність у нього виробів із золота, які є предметом спору за первісним позовом. Зокрема, вказував на те, що йому не відомо їх місцезнаходження, в його будинку таких прикрас немає, при цьому позивач мала доступ до будинку, забирала свої власні речі з нього, а також допускала в будинок сторонніх осіб, а тому її вимога про повернення таких виробів є безпідставною. В рамках судового розгляду даного спору судом витребовувались докази з Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Чернівецький області та АТ КБ «ПриватБанк». В судовому засіданні позивач та відповідач [PERSON] та [PERSON] свої вимоги за первісним та зустрічним позовами кожен окремо підтримали з підстав зазначених в тексті позовних заяв, а також заперечували проти задоволення заявлених кожним із них позовних вимог, у своїх поясненнях по суті спору акцентували увагу на своїх особистих відносинах та причинах розпаду шлюбу. Так, позивачка за первісним позовом [PERSON] пояснила, що спірне рухоме та нерухоме майно було придбано в період шлюбу за їх спільні з відповідачем кошти, свої доходи вони не рахували та не вели звітності. Частина коштів використовувалась для ведення бізнесу на Калинівському ринку, проте через певний час вони бізнес разом не вели, а вона відкрила іншу торгівельну точку в продуктовому відділі ринку. Продану 22.04.2022 року квартиру вони купували разом з чоловіком за спільні кошти, а тому отриманні гроші від її продажу мають бути поділені порівну. Зазначала, що в неї відсутні золоті прикраси про які йде мова у позові, вважає, що вони знаходяться у відповідача. Вказувала на те, що вона приходила до їх колишнього спільного помешкання разом з майстром, проте ні вона ні майстер прикраси не брали. Звертала увагу, що предметом спору є лише ті прикраси на які вона знайшла бірки та у приватній розмові відповідач зазначав, що поверне їй прикраси, якщо вона поверне документи на автомобіль. Спірним автомобілем марки HYUNDAI TUCSON вона на даний час не користується. Відповідач за первісним позовом в судовому засіданні пояснив, що усі три автомобілі були ним придбані за кошти отриманні від відчуження його особистого майна на яке режим спільної сумісної власності не поширюється, а тому автомобілі поділу не підлягають. Відчужена 22.04.2022 року квартира була придбана за позичені ним у його матері кошти, про що є письмовий договір позики. Квартиру вони придбали за 24000 доларів, проте він позичав у матері 36000 доларів для того щоб зробити ремонт у квартирі та продати її дорожче ніж купив. Після продажу квартири він повернув матері лише частину коштів, решту вони з позивачкою використовували на різні потреби. Таким чином, грошові кошти про поділ яких просить позивач відсутні, про що останній відомо. Зазначав, що у нього дійсно є відкрита банківська скринька з 2016 року, куди він періодично клав гроші на зберігання. Заперечував наявність у нього золотих прикрас, які є предметом первісного позову. Вважає, що позивач забрала ювелірні вироби, оскільки мала доступ до помешкання та приводила в будинок сторонніх осіб. Представники сторін в судовому засіданні надали суду пояснення аналогічні змісту заяв по суті спору, зокрема первісного, зустрічного позовів та відзиву. Допитана в судовому засіданні в якості свідка мати позивачки - [PERSON] суду пояснила, що після одруження її донька з чоловіком спочатку проживали у його батьків, а потім почали жити окремо. Після початку війни вона почала проживати разом з донькою та її чоловіком. По суті спору їй відомо, що відповідач отримав у спадок торгівельні точки на ринку, проте розвитком бізнесу займалась її донька, відповідач рідко приймав участь в реалізації товару та майже не допомагав. Прибутки від торгівлі сторони використовували спільно, вели спільний бюджет, частину коштів вкладали у товар, іншу частину відповідач клав у банківську скриньку. Інших джерел доходу крім прибутку з торгівлі у сторін не було. Автомобіль марки HYUNDAI TUCSON придбавався у розстрочку та кредит виплачувався із спільних коштів обох сторін. Ідея придбати квартиру, яка потребувала ремонту належить позивачці та відповідну квартиру вони придбали за спільні кошти, відповідач не позичав гроші у своєї матері, ремонтом займалась позивачка. Кошти отриманні від реалізації квартири забрав відповідач, їх доля їй не відома. Золоті прикраси позивачка купувала собі сама та не забрала їх коли вивозила свої речі із колишнього спільного помешкання. Допитана в якості свідка мати відповідача [PERSON] суду пояснила, що на прохання сина та невістки у 2020 році вона продала належну їй квартиру, а виручені кошти позичила сину для придбання квартири, яку діти мали намір відремонтувати та перепродати. Син обіцяв повернути позичені кошти після продажу вже відремонтованої квартири, натомість всієї суми коштів вона не отримувала, зокрема відповідач повернув лише 17500 доларів США, а тому претендує на частину спірних грошей. Також, їй відомо що син продав успадкований ним після смерті батька автомобіль, а також земельні ділянки та за отриманні кошти придбав білий бус, який використовував для перевезення товарів. Також він говорив, що продає старий батьків джип для того щоб придбати новий. Зазначала, що її син та невістка разом працювали та зароблені кошти використовували на власний розсуд. Щодо золотих прикрас їй нічого не відомо, при цьому звертала увагу що позивач разом зі своєї матір`ю вивозили її речі з будинку, що також зафіксовано на відеозаписі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він проживав по сусідству з батьком відповідача та добре знайомий з його родиною. Після смерті батька відповідач продав йому успадковану ним земельну ділянку. По суті спору йому відомо, що відповідач продав успадкований ним джип та за отриманні від його продажу кошти придбав у розстрочку новий джип. Також він був присутній при купівлі відповідачем білого бусу, кошти на придбання якого відповідач використав з вартості проданої ним квартири, які він отримав у спадок після смерті бабусі. Обставини придбання відповідачем джипа та буса йому відомі не тільки зі слів відповідача, оскільки він був присутній при купівлі вказаних авто. Також йому відомо про продаж матір`ю відповідача належної їй квартири та придбання подружжям [PERSON] квартири у новобудові, в якій вони зробили ремонт та в подальшому продали. Про банківську скриньку відповідача йому також відомо та останній йому розповідав, що відкрив скриньку з метою уникнення пограбування. Зазначав, що вказана інформація йому відома зі слів відповідача, оскільки він добре знайомий з ним та допомагав [PERSON] з бізнесом на ринку. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 13 червня 2012 року між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується копіює свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а/с 14 Т. 1). Сторонами та їх представниками до матеріалів справи не долучено копії судового рішення про розірвання вказаного шлюбу, натомість останні в судовому засіданні вказували, що на момент розгляду даного спору судом шлюб між ними розірвано, зокрема на підставі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 29.09.2022 року, а тому суд визнає дану обставину такою, що не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України та суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За змістом ст.ст. 60, 61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, відповідно до якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. За наслідками розгляду справи встановлено, що предметом спору є транспортні засоби марки HYUNDAI TUCSON 2018 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , MERSEDES SPRINTER 311, 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , CHEVROLET VOLT, номер кузова/шасі [NUMBER] , грошові кошти отриманні від продажу квартири, а також ювелірні вироби. Так, відповідно до копії договору купівлі-продажу від 22.02.2022 року [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Пунктом восьмим вказаного договору передбачено, що договір вчиняється за згодою чоловіка продавця - [PERSON] , справжність підпису якого на заяві в порядку ст.ст. 60, 65 СК України посвідчена нотаріально (а/с 14). За змістом ч. 1 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Згідно п. 4 вказаного договору продажу квартири здійснено за 510000 грн. та своїми підписами під цим договором продавець та покупець підтверджують повний розрахунок по цьому договору. Звертаючись до суду з первісним позовом, а також подаючи відзив на первісний позов сторони не надали суду доказів набуття ними у власність проданої за вказаним вище договором квартири, при цьому вони визнають той факт, що квартира набута ними в період шлюбу, натомість відповідач [PERSON] зазначає, що придбав квартиру за позичені у матері кошти, а позивач [PERSON] вказує, що на придбання зазначеної квартири були витрачені їх спільні кошти, у зв`язку з наведеним слід зазначити наступне. Так, відповідно до копії розписки від 30.07.2020 року [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 36000 доларів США для придбання нерухомості в м.Чернівці. Вказані кошти зобов`язувався повернути до 30.07.2022 року (а/с 95). Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частиною другою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Отже, за загальним правилом при укладенні договору одним з подружжя вважається, що він діє за згодою іншого з подружжя. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15- ц (провадження № 61-9018сво18) У пункті 23 своєї постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Верховний суд у постанові від 30.03.2023 року у справі №481/635/20 дійшов висновку, що грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку, є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу. Натомість, за наслідками розгляду справи встановлено, що договором купівлі-продажу визначено ціну спірної квартири в сумі 510000 грн., позивачем за первісним позовом просила поділити грошові кошти в сумі 45800 доларів США, відповідач за первісним позовом у тексті відзиву зазначав, що за наслідками продажу квартири було отримано кошти в сумі 43000 доларів США та вказані грошові кошти витрачені на повернення боргу та інші потреби. При цьому, судом встановлено, що відчуження квартири [ADDRESS] відбулось в період шлюбу та за згодою іншого з подружжя, дійсну ціну продажу вказаної квартири належними та допустимими доказами сторонами не доведено. Також, не встановлено наявності коштів за продаж спірної квартири, які підлягають поділу. Зокрема, відповідно до листа АТ КБ «Приватбанк» від 01.03.2023 року №20.1.0.0.0/7-230228/34587 на ім`я [PERSON] договір сейфової скриньки не відкривався, інформацію про наявність такої скриньки в інших банківських установах, а також про відкриття останнім банківських рахунків на яких обліковуються кошти від продажу квартири сторонами не надано та про витребування такої інформації вони та їх представники не клопотали. Також, належними та допустимими доказами не спростовано посилання [PERSON] та покази [PERSON] про те, що ним було повернуто частину коштів від продажу квартири в якості боргу за розпискою від 30.07.2020 року, на підтвердження чого останній додав копію розписки від 20.06.2022 року (а/с 98), а також його посилання про використання в період шлюбу в інтересах сім`ї грошей від продажу квартири. За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги за первісним позовом про поділ грошових коштів в сумі 45800 доларів США задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивача за первісним позовом про зобов`язання відповідача повернути ювелірні вироби згідно переліку вказаного у тексті позовної заяви, слід зазначити наступне. Так, у матеріалах справи міститься заява [PERSON] в інтересах якої діє представник [PERSON] , про вчинене кримінальне правопорушення по факту викрадення товарів з торгового місця на Калинівському ринку та ювелірних виробів (а/с 54-55). Відомостей про результати розгляду вказаної заяви правоохоронними органами сторони та їх представники не надали та не клопотали про витребування вказаної інформації. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Звертаючись до суду з вказаною вимогою, позивач зазначала, що немає доступу до будинку в якому вони з відповідачем раніше проживали, а тому не може забрати відповідні прикраси, при цьому відповідач відмовляється їх повернути. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні категорично заперечував свою причетність до зникнення прикрас колишньої дружини, а також зазначав, що йому не відомо де вони можуть знаходитись. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема витребування майна з чужого незаконного володіння та у відповідності до роз`яснень, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Разом з тим, позивачем за первісним позовом не доведено, що відповідні ювелірні вироби дійсно знаходяться у відповідача, а також що вони належать до об`єктів індивідуально визначеного майна та саме таке майно належить їй на праві особистої приватної власності, таким чином вказана вимога за первісним позовом не може бути задоволеною в рамках цивільного судочинства, при цьому [PERSON] не позбавлена можливості захистити своє право власності на вказані ювелірні вироби в рамках кримінального провадження за її заявою про вчинене кримінальне правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частинами першою, четвертою ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. З матеріалів справи вбачається, що в період шлюбу позивач за первісним позовом [PERSON] 02.02.2022 року здійснила митне оформлення (розмитнення) ввезеного з-за кордону на територію України транспортного засобу марки CHEVROLET VOLT, номер кузова/шасі [NUMBER] (а/с 25,26 ). Крім того, згідно копій свідоцтва про реєстрацію транспортного у період шлюбу, а саме 12.09.2018 року за відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб марки HYUNDAI TUCSON д.н.з. [NUMBER] , а також 02.09.2015 року за ним зареєстровано малотонажний вантажний фургон марки MERSEDES SPRINTER 311, д.н.з. [NUMBER] (а/с 24, 79, 83). В судовому засіданні сторони та їх представники визнали той факт, що всі три транспортні засоби були придбані в період шлюбу на підставі оплатних правочинів, натомість будь-яких письмових доказів на підтвердження укладення відповідних правочинів, в тому числі підтвердження придбання автомобіля марки HYUNDAI TUCSON д.н.з. [NUMBER] у розстрочку, не надали та про витребування таких доказів не клопотали. З огляду на вказані обставини, дослідженні судом копії свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, електронної митної декларації в сукупності з вимогами ч. 3 ст. 82 ЦПК України, суд вважає доведений той факт, що вказані вище транспортні засоби були набуті сторонами в період шлюбу. Враховуючи заявлені позивачем за зустрічним позовом [PERSON] вимоги щодо витребування у його колишньої дружини автомобіля марки HYUNDAI TUCSON д.н.з. [NUMBER] , а також його позицію щодо невизнання вимог за первісним позовом в частині вказаних транспортних засобів слід зазначити наступне. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частину четверту статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Так, позивачем за зустрічним позовом долучено до матеріалів справи докази набуття ним у власність внаслідок спадкування та дарування рухомих і нерухомих речей, а також їх відчуження на користь третіх осіб, що на його думку підтверджує придбання спірних транспортних засобів за його особисті кошти, оскільки майно отримане ним у спадок та дарунок належить йому на праві особистої власності. Європейський суд з прав людини у справі «Кобець проти України» зазначав, що відповідно до прецедентної практики при оцінці доказів суд керується критерієм «поза розумним сумнівом» та доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених. У відповідності до правової позиції Верховного суду, сформованої у постанові від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої палати Верховного суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17). Так, з матеріалів справи вбачається, що подароване та успадковане майно відповідач відчужив у 2015, 2016, 2019 роках, спірні транспортні засоби набуті у 2015, 2018, 2022 роках, при цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, як б поза розумним сумнівом доводили той факт, що вказані транспортні засоби були набутті [PERSON] у власність за його особисті кошти і не в інтересах сім`ї. Крім того, позивач за зустрічним позовом, звертаючись до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, не ставив вимоги про визнання спірного автомобіля марки HYUNDAI TUCSON д.н.з. [NUMBER] його особистою приватною власністю. Таким чином, враховуючи дію презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка не спростована належними та допустимими доказами в сукупності із вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України відповідно до якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку, що вказані вище транспортні засоби належать до спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між ними. У постанові Верховного Суду України у справі №6-843цс17 від 24 травня 2017 року викладено правову позицію про те, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню, передусім, норми СК України. З урахуванням наведених вище обставин транспортирний засіб марки HYUNDAI TUCSON д.н.з. [NUMBER] не може бути витребуваний в порядку ст. 387 ЦК України, а підлягає поділу як спільне майно подружжя, у зв`язку з чим зустрічний позов задоволенню не підлягає. За змістом ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Отже сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. У відповідності до роз`яснень, які містяться у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи Відповідно до пункту 16 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів в оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки. Так, позивачем за первісним позовом долучено до матеріалів справи висновки автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу відповідно до яких на дату оцінки вартість транспортного засобу марки MERSEDES SPRINTER 311, 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] становить 330220 грн., транспортного засобу марки HYUNDAI TUCSON 2018 року випуску, д.н.з. [NUMBER] - 700660 грн. та CHEVROLET VOLT, номер кузова/шасі [NUMBER] - 4739360 грн. (а/с 152-157). Таким чином, вирішуючи питання про поділ в якості спільного майна подружжя зазначених транспортних засобів, вартість яких різна, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову в частині вимог про виділення у власність [PERSON] транспортного засобу марки HYUNDAI TUCSON 2018 року випуску, д.н. [NUMBER] , а у власність [PERSON] транспортні засоби марки MERSEDES SPRINTER 311, 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та CHEVROLET VOLT, номер кузова/шасі [NUMBER] зі стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості її частки у вказаному спільному рухомому майні в розмірі 103490 грн. З урахуванням того, що представники сторін зробили заяви про те, що докази понесених судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення, питання щодо розподілу судових витрат вирішується лише в частині сплаченого при зверненні до суду судового збору, питання щодо розподілу решти витрат буде вирішуватись після надходження до суду відповідних доказів в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial