Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

Позиція позивача. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якому просить: - позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] ; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на його користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки від її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування позову позивач [PERSON] в позовній заяві зазначив, що відповідач по справі є його колишньою дружиною. В зареєстрованому шлюбі перебували з 14.02.2020 року до вересня 2022 року. Шлюб на даний час розірваний. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Вказує, що у вересні 2021 року їх сім`я розпалавсь, відповідачка по справі зібрала особисті речі та пішла із сім`ї, а дитина залишилась проживати разом з ним. З того часу відповідачка до дитини не з`являється, не телефонує, щоб поцікавитись здоров`ям та побутом дитини. Таким чином вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Крім того відповідачка не надає йому матеріальної допомоги на дитину. Син знаходиться повністю на його утриманні. Факт ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по відношенні до сина можуть підтвердити свідки. Фактичним вихованням дитини займається тільки він, що підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї та довідкою старости Миколо-Комишуватського старостинського округу від 21.11.2022 року. Враховуючи вище викладене він вимушений звернутися до суду з даним позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина та стягнення аліментів. Рух справи в суді. Ухвалою Краснограградського районного суду Харківської області від 12.12.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та ухвалою від 01.03.2023 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Від відповідача по справі [PERSON] 21.01.2023 року надійшов відзив на позовну заяву в якому вона позов не визнала та просила відмовити в задоволенні позову виходячи з наступного. Вказує, що з позивачем по справі 14.02.2020 року уклала шлюб. В шлюбі [INFO] у них народився син [PERSON] . Після народження сина вони родиною проживали в м. Вільногірську. В лютому 2021 року за згодою позивача, родиною вони переїхали до с. Миколо-Комишувата, Красноградського району, Харківської області, де проживали разом з в будинку [ADDRESS] . Потім, за згодою з позивачем, батьком її сина, вони виїхали до м. Харкова, де працювали та проживали, син за їх взаємної згоди залишився в с.Миколо-Комишувата, Красноградського району Харківської області разом з бабусею - [PERSON] . Разом з позивачем вони приїздили до дому за місцем проживання позивача, піклувалась про сина, забезпечувала його. Однак, коли в черговий раз вони приїздили до сина за місцем проживання позивача в с. Миколо-Комишувата, Красноградського району Харківської області, поміж нами відбувся конфлікт. Вона повернулася до м. Харків, де продовжила роботу. В зв`язку з оголошеним військовим станом, безпечним місцем проживання для сина було помешкання його батька. Вона неодноразово намагалась побачитись з сином, однак мала відмову від батька та його матері. Поміж ними кожного разу виникало непорозуміння та конфлікти. Про те, що позивач хоче її позбавити батьківських прав їй стало відомо після виклику до Служби у справах дітей та сім`ї Красноградської міської ради Харківської області. Після чого вона отримала в Красноградському районному суді Харківської області позовну заяву про позбавлення її батьківських прав з додатками. При ознайомленні з якими, їй стало відомо, що 15.09.2022 року Красноградським районним судом Харківської області винесено заочне рішення про розірвання шлюбу, який було укладено з позивачем. При розірванні шлюбу питання щодо визначення місця проживання сина [PERSON] не вирішувалось. Зауважує, що позивач за час їх спілкування не повідомив її про розірвання шлюбу. На даний час всі її наміри щодо сина [PERSON] , а саме забрати його, виховувати, піклуватись та забезпечувати його мають супротив з боку позивача та його матері. Внаслідок неприязних стосунків, які склались проміж ними батько дитини взагалі ігнорує її, як і його матір, налаштовує сина проти неї, не надає їй навіть можливості його побачити та спілкуватись з ним, що є перешкодою у виконанні нею обов`язків по відношенню до сина [PERSON] , а не ухиленнями від їх виконання, як на тому наполягає позивач. Вважає, що позбавлення її батьківських прав, відносно сина [PERSON] , [INFO] , за відсутності винної поведінки з її боку, є недоцільними, та може призвести до негативних наслідків у майбутньому, як для неї так і для сина. Ті відносини, які наразі склались поміж нами (членами колишньої сім`ї) є перешкодою у вільному спілкуванні з сином доля якого не є байдужою для неї. Від Служби у справах дітей та сім`ї Красноградської міської ради 16.02.2023 року до суду надійшла письмова заява в якій просить розглядати справу за відсутності представника служби, позовні вимоги не підтримують. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України надали суду Висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Красноградської міської ради щодо розв`язання спору від 14.02.2023 року, а саме про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Позиція учасників справи в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав на задоволенні позову наполягав з підстав викладених у позовній заяві, оскільки відповідачка два роки не займалась вихованням дитини та майже не спілкувалась з ним. При цьому в судовому засіданні не заперечував того, що сам вигнав відповідачку з будинку та завдавав їй фізичного болю та бив її. Також вказав, що він працює з 19:00 год. вечора до 07:00 год. ранку, тобто в нічний час, а в цей час дитина знаходиться з бабусею. На даний час дитині виповнилось 2,7 роки, але вона майже не розмовляє, знає тільки декілька слів, при цьому з цього приводу відповідних фахівців не відвідує. Представник позивача - адвокат Данільчук В.П. в судовому засіданні позовну заяву підтримала на задоволенні позову наполягала. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. А також пояснила, що від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина вона ніколи не ухилялась. Так склались обставини, що їм з чоловіком прийшлось поїхати працювати до м. Харкова, а за спільною згодою дитину залишили проживати у матері позивача. Коли дитина жила у бабусі вони з чоловіком провідували її на вихідних, забезпечували всім необхідним, в тому числі передавали продукти та ліки. Але згодом із грудня 2021 року позивач по справі почав вчиняти насильство в сім`ї відносно неї, у зв`язку із чим вона пішла від нього та їй довелось заново влаштовувати своє життя, а дитину тимчасово залишила проживати у матері позивача (бабусі), при цьому вона продовжила спілкування з дитиною через сучасні засоби комунікації. Після того як вона влаштувала життя хотіла забрати сина, але їй позивач та його матір не віддали його, всі спроби забрати дитину закінчувались сварками у родині. Коли вони разом проживали в м.Харків, то відповідач не одноразово спричиняв їй тілесні ушкодження та бив її, виганяв з дому, з цього приводу вона не зверталась до правоохоронних органів, оскільки побоюється за своє жаиття та життя своєї дитини. В судовому засіданні представник відповідачки - адвокат Орєхова Н.В. позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, оскільки даний позов є безпідставний та не підтверджений відповідними доказами та надала пояснення відповідно до поданого відзиву на позовну заяву. Пояснення свідків. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю позивача, відповідачка по справі не виконує своїх батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] , не цікавиться ним. В червні 2021 року на неї залишили онука, а вже з вересня 2021 року відповідачка по справі поїхала та ніякої допомоги не надавала, а тільки кілька разів приїджала до сина. Певний час її син [PERSON] працює і в цей час дитина знаходиться з нею. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою матері позивача, про ухилення відповідачки щодо виховання свого сина їй відомо із слів сусідки [PERSON] , їй тільки відомо, що [PERSON] з чоловіком поїхали 1,5 роки тому назад працювати і за цей час вона бачила її тільки один раз. Всі інші обставини, їй відомо виключно зі слів сусідки [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він на даний час є співмешканцем відповідачки, яка має намір виховувати дитину та забрати її до себе. Для цього вони створили всі необхідні умови, а саме купили необхідні дитячі речі, іграшки, продукти харчування та всі інші речі, необхідні для виховання дитини. Позиція суду. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Фактичні обставини, встановлені судом. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2020 року, який заочним рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 15.09.2022 року розірваний. Від шлюбу сторони по справі мають сина [PERSON] , [INFO] . З довідки Красноградської міської ради Харківської області від 21.11.2022 року та Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї вбачається, що син позивача [PERSON] , [INFO] , проживає за місцем реєстрації батька з 01.06.2021 року. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. У відповідності до ч. 1 ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дітей в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. У відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. При цьому відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в пункті 16 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною першою ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 11 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованою постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини - батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Положеннями ст.164 СК України передбачено, що однією із підстав для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При цьому, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (ч.ч.5,6 ст.19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Вказаний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19. Відповідно до Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Красноградської міської ради від 14.02.2023 року враховуючи відсутність вагомих підстав орган опіки та піклування виконавчого комітету вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенні до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Красноградської міської ради від 14.02.2023 року встановлено, що шлюб між батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] розірвано, дитина проживає батьком. Відповідно до пояснень представника батька та бабусі дитини, [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання сина [PERSON] , [INFO] . При цьому сама [PERSON] заперечувала факт ухилення від виконання батьківських обов`язків відносно свого сина. Пояснила, що за спільною домовленістю з колишнім чоловіком вони поїхали працювати в м. Харків, а дитину залишили проживати разом з бабусею. Кожні вихідні вони з чоловіком приїжджали до сина. Потім спільне життя в них не склалось та батько повернувся проживати з сином. В подальшому стосунки з колишнім чоловіком та його матір`ю погіршились. Відвідує дитину тільки з дозволу бабусі та тата, чим фактично вони перешкоджали їй у спілкуванні з сином. На теперішній момент хоче забрати сина до себе та визначити місце проживання дитини з собою. Отже, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні матір`ю обов`язків по вихованню дитини, а також встановити, що вона ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Суд в черговий раз наголошує, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При цьому жодної з вищевказаних обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, послалася на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, пов`язаних з вихованням дитини, а саме: не цікавиться дитиною, не піклується про неї, не приймає участь у її вихованні, що спростовується Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Красноградської міської ради від 14.02.2023 року про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] по відношенні до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Таким чином, в судовому засіданні так і не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідача та пояснень свідків на стороні позивача, оскільки вони не найшли своє підтвердження в судовому засіданні. Ухиленням від виконання обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена положеннями п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно свого сина в матеріалах справи відсутні. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно її сина є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 243/13192/19-ц вказав на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав, оскільки він, в силу своїх можливостей, намагається піклуватися про дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес батька до дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача, не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її матері по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Крім того у справі відсутні жодні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Щодо стягнення аліментів, то суд зазначає, що з відповідною заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини або з позовною заявою про стягнення аліментів матиме право звернутися до суду той з батьків з ким проживатиме дитина, а отже на даний час відсутні підстави для стягнення аліментів з відповідачки, оскільки сторони на момент розгляду справи не визначились з ким із них буде проживати син. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки за результатами розгляду справи. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки, під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення аліментів, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Розподіл судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають і покладаються на нього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed