Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

Позивач звернувся до Яготинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що між позивачем та відповідачкою 26 червня 2009 року було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №714, про що 26 червня 2009 року було видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва 15 листопада 2016 року. Відповідно до даного рішення Деснянського районного суду м.Києва [PERSON] відібрала від позивача їх малолітнього сина [PERSON] і отримала рішення про визначення місця проживання їх сина з нею. Його колишня дружина [PERSON] є інвалідом 2 групи і має діагноз - розсіяний склероз і отримує пенсію по інвалідності. Про це вказувалося під час розгляду справи, але судом було визнано, що даний діагноз не є медичним протипоказанням щодо визначення місця проживання дитини з нею. Хоча він вказував, що за станом здоров`я [PERSON] буде важко доглядати за дитиною, утримувати сина та займатися його вихованням. На затвердження його слів [PERSON] , за її словами, відчула погіршення стану здоров`я і не забрала сина, а залишила проживати його з позивачем. З кінця 2016 року їх син [PERSON] постійно проживає з позивачем і знаходиться на повному його утриманні. Позивач повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про сина, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям. Вони з сином проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] , в якій у сина є своя кімната, є дитячий куточок, де він грається та навчається, є спальний куточок, де він відпочиває. Вказана квартира належить матері позивача на праві особистої приватної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення 15.03.2011 р. На вказану квартиру мати позивача [PERSON] залишила на ім`я позивача заповіт, посвідчений Малюгою О.А., державним нотаріусом п`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори 31.08.2011 року за реєстровим № 3-1146. Позивач ніколи не перешкоджав і не мав наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню сина з матір`ю. Син вже не маленький і сам розуміє ситуацію. Виходячи з того, що їх син постійно проживає з позивачем, він займається його годуванням, вихованням та піклуванням, водить сина до лікарів, син прив`язаний до нього, то вважає, що суд повинен врахувати ці обставини та визначити місце проживання сина позивачем, оскільки починаючи з 2016 року син і так проживає з ним і лише згідно паперів визначено, що проживає з матір`ю, що не відповідає дійсності. Позивач любить свого сина, піклується про його розвиток, у нього з сином психологічний контакт, прив`язаність один до одного, він є найдорожчим, що у нього є. Факт проживання сина з позивачем також можуть засвідчити сусіди. Наприклад з сусідкою [PERSON] вони товаришують і вона буває в гостях і спілкується з сином, про що вказано в її заяві. Проживння сина разом з позивачем відповідає його інтересам. Позивач має можливість забезпечити йому належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини. Разом з тим, позивач не чинить жодних перешкод для спілкування відповідачки із сином і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб син через конфлікти батьків не був позбавлений материнського піклування. Враховуючи вищевикладене просив визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] з позивачем [PERSON] . Позивач через канцелярію суду направив заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримав. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач повторно в судове засідання не не з`явився, будучи повідомлений шляхом направлення на адресу місця реєтрації відповідача судових повісток, копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками, поштою. Відзив на позовну заяву суду не надано. Третя особа служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до суду представника не направила, будучи у встановлений ЦПК України спосіб повідомлені. Надіслали на адресу суду висновок Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (органу опіки та піклування) від 21.04.2023 №102/02/38-1767 "Про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] " Відповідно до ст.280 ЦПК України,суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існуваннятаких умов: 1)відповідач належнимчином повідомленийпро дату,час імісце судовогозасідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач неподав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що з копії паспорта вбачається, що [PERSON] [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та має ідентифікайний номер (а.с.5-7). З копії свідоцтва про шлюб, вбачається, що між позивачем та відповідачкою 26 червня 2009 року було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №714, про що 26 червня 2009 року було видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.8), який згідно рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15.11.2016 року розірвано та визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] (а.с.9-12). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] [INFO] має батьків [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Позивач з сином [PERSON] проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належить матері позивача на праві особистої приватної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення 15.03.2011р. (а.с.14). На вказану квартиру мати позивача [PERSON] залишила на ім`я позивача заповіт, посвідчений Малюгою О.А., державним нотаріусом п`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори 31.08.2011 року за реєстровим № 3-1146 (а.с.15). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] [INFO] має батьків [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Із заяви [PERSON] від 09.07.2022 року, вбачається, що вона є сусідкою [PERSON] з 2012 року та знає достовірно що його син [PERSON] проживає з батьком з 2016 року, оскільки вона спілкується з [PERSON] та їй відома його сімейна історія та про те, що мати [PERSON] , [PERSON] сама виявила бажання щоб син залишався з батьком, оскільки вона має проблеми зі здоров`ям і їй важко доглядати за сином (а.с.17), проте суд не приймає дану заяву до уваги, оскільки дана особа не попереджена про кримінальну відповідальність та не була допитана в судовому засіданні. Статтею 150 СК України встановлені основні обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статті 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.2 ст.161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно висновку Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.04.2023 №102/02/38-1767 "Про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] " встановлено наступне: 26.06.2009 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . За час перебування у шлюбі мають сина [PERSON] , [INFO] . 15.11.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано за рішенням Деснянського районного суду міста Києва та визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] (справа № 754/10770/16-ц). Згідно матеріалів позовної заяви вбачається, що з кінця 2016 року малолітній [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з погіршенням стану здоров`я матері, [PERSON] , почав проживати з батьком. [PERSON] . Дитина проживає разом з батьком. [PERSON] в однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Мати проживає окремо. За вказаною адресою спеціалістом Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації та фахівцем із соціальної роботи Деснянського районного в місті Києві центру соціальних служб проведено обстеження житлово-побутових умов проживання. З`ясовано, що умови для прстасивання та виховання малолітнього [PERSON] , [INFO] , задовільні. Для сну є двоспальний диван, окремого спального місця для дитини не має. В квартирі чисто та охайно. Малолітній [PERSON] , [INFO] , забезпечений всім необхідним для повсякденного життя (їжа, одяг, взуття, засоби гігієни, іграшки, книги) на вигляд дитина здорова, у доброму настрої. Під час бесіди дитина зазначила, що хоче постійно проживати з батьком. Відповідно до інформації приватного ліцею «Онлайн - школа «Альтернатива» Харківської області, малолітній [PERSON] , [INFO] , навчається у ліцеї за дистанційною формою з 01.09.2021 року. Оплату за навчання вносить батько дитини. [PERSON] своєчасно. Дитина має навчальні досягнення на достатньому рівні. Володіє навичками самостійної роботи. Досить легко адаптувався до навчання з використанням технологій. Контрольні завдання виконує своєчасно. Навчання [PERSON] за дистанційною формою, та виконання ним контрольних завдань свідчить про наявність відповідного контролю з боку дорослих. Відповідно до наданої інформації КПП «Центру первинної медико- санітарної допомоги № 1» Деснянського району міста Києва, малолітній [PERSON] , [INFO] , отримує первинну медичну допомогу в лікаря - педіатра [PERSON] , згідно складеної декларації від 02.03.2020 року. На складання декларації приходив батько хлопчика. З моменту складання декларації за медичною допомогою не зверталися. З наданих документів вбачається, що батько дитини. [PERSON] , має самостійний дохід. Відповідно до довідки від 20.02.2023 року, виданої Київською міською наркологічно клінічною лікарнею «Соціотерапія», [PERSON] за даними облікової документації під наркологічним диспансерно - динамічним наглядом не перебуває. Відповідно до довідки від 27.01.2023 року, виданої КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги», [PERSON] під наглядом лікаря - психіатра не перебуває. Мати дитини, [PERSON] , відповідно до матеріалів позовної заяви проживає за адресою: [ADDRESS] . Працівниками Служби у справах дітей та сім`ї Яготинської міської ради відвідана зазначена адреса. В результаті чого, мати дитини, [PERSON] у заяві від 04.01.2023 року зазначила, що заперечує щодо визначення місця проживання малолітнього. [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. [PERSON] , обгрунтувавши це тим, що батько перешкоджу їй спілкуватися із сином. На запрошення до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації [PERSON] не з`явилася. 06.04.2023 винесено питання до розгляду на засідання комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо надання до суду висновку органу опіки та піклування про доцільність/недоцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. [PERSON] . Батьки дитини були належним чином запрошені на засідання комісії. Мати дитини, [PERSON] на засіданні комісії (шляхом відеозв`язку за номером телефону) повідомила, що заперечує щодо визначення місця проживання [PERSON] разом з батьком, тому що не може відмовитися від дитини. Батько дитини, [PERSON] на засіданні комісії повідомив, що не заперечує щодо зустрічей [PERSON] з Ігнатом, ніколи перешкод не чинив, свої позовні вимоги підтримав. Малолітній, [PERSON] , [INFO] , на засіданні комісії повідомив, що хоче жити з батьком і постійно спілкуватися з мамою. Зазначив, що їздив в гості до мами і бабусі, батько ніколи не перешкоджає зустрічам з мамою. Беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи, що малолітній [PERSON] , [INFO] , вже досить тривалий час проживає разом із батьком одноголосним рішенням комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації було рекомендовано органу опіки та піклування надати до суду висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. [PERSON] . На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved