Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, відповідно до якої просить розірвати шлюб, який був зареєстрований 29 вересня 2015 року виконавчим комітетом Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, актовий запис №04. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Сторони перестали знаходити взаєморозуміння та мають різні погляди на життя, тому з жовтня 2022 року сторони перестали вести спільний побут та проживають окремо. Сімейно - шлюбні стосунки сторони не підтримують, спільного господарства не ведуть, а сам шлюб носить формальний характер. Відповідач не проживає разом позивачем та знаходиться за межами місця постійного проживання батька із спільною дитино, і не має намірів повертатися, тому позивач також просить суд залишити проживати неповнолітню дитину [PERSON] разом з батьком [PERSON] .. Представник позивача у підготовче судове засідання не з`явився, надіслав заяву з проханням справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просить справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється у відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За положеннями ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову на підготовчому судовому засіданні. Згідно положень ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 29 вересня 2015 року в виконавчому комітеті Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місці Первомайську Первомайського району Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 15 лютого 2023 року (а.с.7). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області 12 листопада 2015 року (а.с.16). Причиною розпаду сім`ї послужило те, що сторони з жовтня 2022 року не підтримують фактичних шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, кожен з них живе своїм життям. Враховуючи відсутність у сторін бажання зберегти сім`ю, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, збереження сім`ї суперечить їх інтересам, шлюб розпався, носить формальний характер, а тому його слід розірвати. Згідно положень ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відомостей про бажання відповідачки змінити своє прізвище після розлучення в суді не має, а тому суд не вирішує дане питання. Одночасно з вимогою про розірвання шлюбу позивач заявив про залишення проживання неповнолітньої дитини [PERSON] разом з батьком. При цьому позивач посилався на постанову Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, згідно якої за загальним правилом, при відсутності спору між батьками з ким будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з одним із батьків одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що місцем проживання позивача та їх неповнолітньої доньки [PERSON] є будинок по [ADDRESS] . Відповідно до п.п.1.2, 1.3 Договору між батьками щодо визначення місця проживання дитини та порядок здійснення батьківських прав від 15 лютого 2023 року, встановлено, що батьки домовилися про місце проживання дитини та порядок здійснення батьківських прав батьком та матір`ю, яка проживатиме окремо від дитини. Місце проживання дитини батьки визначили разом з батьком за місцем його реєстрації за адресою [ADDRESS] (а.с18). Положеннями ст.160 СК України\~визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно положень ст.161 СК України, в свою чергу, врегульовано процедуру визначення місця проживання дитини в разі наявності спору між батьками. Так, відповідно до положень ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Отже, з аналізу вищевказаних норм Сімейного кодексу\~України можна дійти висновку про те, що в разі якщо спір між батьками відсутній, місце проживання дитини визначається за згодою батьків, тобто в договірному порядку, а судом лише за наявності між батьками спору. З позовної заяви вбачається, що з жовтня 2022 року, тобто з часу припинення шлюбних відносин між сторонами та їх окремого проживання, дитина [PERSON] проживає за вказаною адресою разом з батьком [PERSON] і за цей час питання про зміну або визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , як з боку матері так і з боку батька не порушувалось. Більш того, в матеріалах справи наявна заява відповідачки [PERSON] про згоду на проживання її неповнолітньої доньки [PERSON] разом з батьком [PERSON] .. Вказані обставини свідчать про те, що сторонами досягнуто згоди щодо місця проживання неповнолітньої [PERSON] за місцем її постійного проживання разом з батьком. Процедури визначення місця проживання дитини в разі відсутності спору між батьками із залученням суду не існує. І це узгоджується із завданням та основними засадами цивільного судочинства, відповідно до яких здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором і кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.ст.5,4 ЦПК України). Іншими словами, захист прав особи судом здійснюється у разі їх порушення. Відповідно до положень ч.4\~ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, на яку посилався представник позивача як на підставу для задоволення вимоги про залишення проживання дитини з батьком одночасно з вирішенням вимоги про розірвання шлюбу, Верховний Суд висловився про те, що за відсутності між батьками спору щодо місця проживання дитини, цей спір судом не вирішується. І це узгоджується з положеннями ст.ст.160, 161 СК України. Нормами Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального\~кодексу України не передбачено вирішення питання про залишення проживання дитини, а передбачено лише вирішення спору про визначення місця проживання дитини. Сутність та правову природу поняття "залишення проживання дитини", правові наслідки, які воно створює для сторін, відмінність вищевказаних понять Верховний Суд не досліджував, не надавав цьому відповідної правової оцінки. А тому, на переконання суду, під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини чи залишення проживання дитини спірність правових норм відсутня, посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 є необґрунтованим. Положеннями п.2 ч.1\~ст.255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що неповнолітня [PERSON] постійно проживає разом з батьком [PERSON] і це питання врегульовано самими сторонами, суд приходить до висновку про відсутність предмета спору, а отже вимога позивача про залишення проживання дитини з батьком унеможливлює її вирішення по суті, оскільки цим неможливо досягти завдання цивільного судочинства ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав позивача. Враховуючи викладене, суд вважає, що шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим. Тому, згідно положень ч.1 ст.110, ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, вимоги позивача про розірвання шлюбу суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В частині вимог позивача про залишення проживання дитини разом з батьком провадження підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1\~ст.255 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved