Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи - приватного нотаріуса Савченко С.В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності. Уточнивши позов, просив суд визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений на Одеській товарній біржі за реєстраційним №18178 від 17.07.2003 року, договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] 06 березня 2018 року на квартиру [ADDRESS] та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В.; витребувати квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] , у тому числі як таку, яка набута без достатньої правової підстави, визнати за [PERSON] право власності на зазначену квартиру. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначена квартира належить [PERSON] , який набув право власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі- продажу №95/1974 від 01 грудня 1995 року, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 04 грудня 1995 року за №149 пр. стр.58, реєстр 373. Вказаний договір купівлі- продажу рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 24 березня 2005 року (справа №2-6151/05, суддя Турецька І.А.) було визнано дійсним. 15.11.2004 року ухвалою Приморського районного суду м.Одеси в рамках цивільної справи №2- 4339/05 накладено арешт на вищевказану квартиру у зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] залив квартиру [ADDRESS] (про вказаний арешт зазначено у Витягу з Державного реєстру). 15.07.2005 року провадження по зазначеній цивільній справі було закрито у зв`язку з тим, що [PERSON] було відшкодовано позивачу шкоду. 05.07.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди зазначеної квартири до 2015 року. 23.10.2010 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . 23.11.2016 року між [PERSON] та ТОВ «Карабінер» було укладено договір на охорону квартири, який був дійсним на час захоплення квартири, тобто 07.10.2018 року. 16.12.2016 року [PERSON] на ім`я [PERSON] строком на один рік було видано довіреність для підготовки документів щодо продажу квартири. Відповідно до відповіді КП «МБТІ та РОН» від 05.09.2018 року право власності на квартиру [ADDRESS] станом на 31 грудня 2012 року зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №95/1974 від 01 грудня 1995 року, який було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 04 грудня 1995 року за №149 пр. стр.58, реєстр 373. З вказаного, на думку позивача, вбачається, що будь-якого договору купівлі-продажу, посвідченого 17.07.2003 року на Одеській товарній біржі за № 18178, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 15.10.2003 року, записаного в реєстрову книгу №373 пр-58, укладеного між [PERSON] та [PERSON] не існує. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06.03.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Савченко С.В. ціна квартири встановлена у розмірі 151209 грн., що не відповідає ринковій вартості квартир у центрі міста Одеси, а 22.08.2018 року належна позивачу квартира була виставлена на продаж невстановленими особами за 140000 тисяч доларів США. Також в договорі купівлі-продажу квартири від 06.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Савченко С.В., зазначено загальну площу квартири 176,00 кв.м., та те, що будь-яких самочинних переобладнань не має, хоча в квартирі існує самочинне переобладнання площею 7,8 квм., що підтверджується архівною справою вилученою з КП «МБТІ та РОН». Крім того, на ухвалу суду було отримано відповідь з ЖКС «Порто-Франківський», з якої можливо побачити, що особовий рахунок на ім`я [PERSON] відкрито 01 січня 2018 року, тобто у вихідний день, що є неможливим. На запити адвоката ТОВ «Інфоксводоканал», АО «Енергопостачальна Компанія Одесаобленерго», ПАТ «Одесагаз» надано відповіді, копії яких містяться в матеріалах справи, про те, що особливі рахунки на зазначену квартиру станом на вересень 2018 року відкрито на ім`я [PERSON] та його рідну сестру [PERSON] . Все вищезазначене, на думку позивача підтверджує, що вказана квартира належить [PERSON] , договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений на Одеській товарній біржі за реєстраційним №18178 від 17.07.2003 року, є підробленим та має бути визнаний судом недійсним. [PERSON] жодного дня не проживав у цій квартирі, не вселявся до неї, не був в ній зареєстрованим та взагалі, як і інші відповідачі, є невідомою для [PERSON] особою. [PERSON] та [PERSON] знали про ці факти, що підтверджують обставини укладення договорів, їх форма, зміст, час укладення та перепродажу, спосіб вселення, тому є особами які знаходяться у прямій змові між собою, метою яких було захоплення квартири у незаконний спосіб. Враховуючи викладене, позивач вважає, що договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] 06 березня 2018 року на квартиру [ADDRESS] та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. також має бути визнано судом недійсним та просить суд витребувати квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] , у тому числі як таку, яка набута без достатньої правової підстави, визнати за [PERSON] право власності на зазначену квартиру. У судове засідання позивач не з`явився, його представник адвокат Кулагін Є.С. у судовому засіданні просив суд задовольнити позов, посилаючись на те, що 07 жовтня 2018 року за допомогою активістів, відбулося силове захоплення вищевказаної квартири, зазначені обставини зафіксовані відеозйомкою, яка була проведена працівниками ТОВ «ОС «Карабінер», складеним останніми актом та внесенням відомостей до ЄРДР за №12018160500006336, при цьому той факт, що зазначена квартира належить [PERSON] підтверджується багатьма доказами, зазначеними у позові та наявними в матеріалах справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином, при цьому [PERSON] та [PERSON] надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, у судовому засіданні були присутні представники [PERSON] , які наполягали на відмові у задоволенні позову, посилаючись на його недоведеність та необґрунтованість, зазначали, що [PERSON] є добросовісним набувачем та законним власником спірної квартири. Крім того, представник [PERSON] просив суд звернути увагу на те, що [PERSON] , який був власником спірної квартири та укладав спірний договір з [PERSON] є громадянином України, а позивач [PERSON] є громадянином РФ. Треті особи - приватний нотаріус Савченко С.В., приватний нотаріус Дишлева Т.В., [PERSON] , у судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином. [PERSON] та [PERSON] надали до суду письмові пояснення, відповідно до яких договори купівлі-продажу від 06.03.2018 року та 04.10.2018 року, на їх думку, укладено у повній відповідності до вимог чинного законодавства, що підтверджує їх нотаріальне посвідчення, наявність відповідних записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а позивачем [PERSON] не надано жодних належних та допустимих доказів для обґрунтування своїх позовних вимог (а.с. 131-134, т. 2). Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та [PERSON] 17.07.2003 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений на Одеській товарній біржі за реєстраційним №18178 (а.с. 40-43, т. 2). В подальшому щодо зазначеного нерухомого майна між [PERSON] та [PERSON] 06 березня 2018 року було укладено договір купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. та зареєстрований в реєстрі за №198 (а.с. 69-72, т. 2). Підставою недійсності правочину від 17.07.2003 року позивач вважає те, що він є підробленим, позивач ніколи його не укладав, недійсним договір від 06.03.2018 року позивач вважає, оскільки був підроблений договір від 17.07.2003 року. Доказом недійсності правочину від 17.07.2003 року позивач вважає те, що особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] відкрито 01.01.2018 року, тобто у вихідний день. В свою чергу, як вбачається з виписки з особового рахунку № [NUMBER] , наданій КП ЖКС «Порто-Франківській» на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 14.10.2018 року по справі №522/15130/18 (а.с. 186-187, т. 1), особовий рахунок на ім`я [PERSON] відкрито з 01.01.2018 року, а не 01.01.2018 року, як вказує позивач. Також позивач посилається на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2005 року по справі №2-6151/05 було визнано дійсним договір №95/1974 від 01.12.1995 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений на Одеській універсальній товарній біржі між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 04 грудня 1995 року за №149 пр. стр.58, реєстр 373. Також як підставу недійсності зазначеного правочину позивач вказує, що Приморським районним судом м. Одеси слухалась ще одна справа №2-4339/05, в межах якої 15.11.2004 року було накладено арешт на зазначену квартиру, а 15.06.2005 року ухвалою закрито провадження по справі у зв`язку з примиренням сторін та скасовано арешт (а.с. 169, т. 1). В свою чергу, судом досліджувались матеріали судової справи №2-6151/05 та встановлено, що в них відсутні жодні документи стосовно квартири [ADDRESS] , окрім копії договору №95/1974 від 01.12.1995 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного на Одеській універсальній товарній біржі між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] та [PERSON] за довіреностями, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та довідки ПП РЕП-7 Приморського району, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] були ще до укладення вказаного договору, а саме 03.08.1994 року зняті з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з переїздом на ПМП до США. Щодо судових рішень по справі №2-4339/05, то позивач не надав суду їх належним чином завірені копії, клопотань про витребування на огляд судової справи не заявляв. Також як на підставу недійсності правочину від 17.07.2003 року позивач посилається на те, що особові рахунки в ТОВ «Інфоксводоканал», АТ «Енергопостачальна компанія «Одесаобленерго», ПАТ «Одесагаз» до цього часу відкрито на ім`я [PERSON] , а 16.12.2016 року [PERSON] видавав довіреність на ім`я [PERSON] з питань замовлення та отримання документів щодо зазначеної квартири (а.с. 172-178, т. 1). В свою чергу, ні відкриті особові рахунки, ні вказана довіреність не можуть бути доказом того, що договір було підроблено, оскільки компанії-постачальники комунальних послуг для укладення договорів не вимагали обов`язкового подання документу про право власності, що підтверджується, зокрема і тим, що договір про надання послуг з газопостачання за адресою: [ADDRESS] , з 1997 року по теперішній час укладено з [PERSON] , а не з позивачем, а при видачі довіреності на представництво інтересів нотаріус лише встановлює особу та засвідчує підпис довірителя, а не перевіряє, яке майно на праві власності належить довірителю. Також позивач зазначає, що 07 жовтня 2018 року за допомогою активістів, відбулося силове захоплення вищевказаної квартири, під час якого було відчинено вхідні двері, знято пульт охорони, у подальшому змінено замки та захоплено квартиру. Зазначені обставини зафіксовані відеозйомкою, яка була проведена працівниками ТОВ «ОС «Карабінер», складеним останніми актом. Крім того, 11.09.2018 року за №12018160500006336 було внесено відомості до ЄРДР щодо підробки договору купівлі-продажу від 17.07.2003 року та розпочато досудове розслідування. В свою чергу, як встановлено в судовому засіданні, 11.09.2019 року зазначене кримінальне провадження постановою слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Бєлікова С.О. закрито у зв`язку з закінченням строків досудового розслідування (а.с. 105, т. 5), зазначена постанова слідчого позивачем не оскаржувалась, про наявність ще будь-яких заяв до правоохоронних органів позивач суду не повідомив. Крім того, відеозйомка, яка була проведена працівниками ТОВ «ОС «Карабінер», та досліджена в судовому засіданні, жодним чином не підтверджує те, що договір від 17.07.2003 року є підробленим. Також суд критично відноситься і до інших тверджень позивача та його представника, що договір оренди, укладений між [PERSON] , та [PERSON] від 05.07.2010 року (а.с. 14-18, т. 3), невідповідність реальної вартості квартири ціні зазначеній у договорі купівлі-продажу квартири від 06.03.2018 року, наявність самочинного будівництва площею 7,8 кв.м. у спірній квартирі, підтверджують підробку договору від 17.07.2003 року, оскільки ці докази не спростовують справжність підпису позивача на спірному договорі. В свою чергу, у судовому засіданні встановлено, що договір №95/1974 від 01.12.1995 року (а.с. 79-81, т. 1) купівлі-продажу квартири [ADDRESS] був укладений на Одеській універсальній товарній біржі [PERSON] громадянином України, особу якого посвідчував паспорт серії [NUMBER] , виданий Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 29.11.1995 року. В договорі від 17.07.2003 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченому на Одеській товарній біржі за реєстраційним №18178 (а.с. 40-43, т. 2), продавцем зазначено також [PERSON] як громадянина України, особу якого посвідчує паспорт серії [NUMBER] , виданий Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 29.11.1995 року. До Приморського районного суду м. Одеси у 2005 році звертався [PERSON] громадянин РФ, особу якого посвідчував паспорт, виданий 23.01.2001 року ОВД «Кунцево» м. Москва, що підтверджується матеріалами цивільної справи №2-6151/05, що розглядалась Приморським районним судом м. Одеси. Позивачем до суду не було надано жодних підтверджуючих документів, що [PERSON] - громадянин України, особу якого посвідчує паспорт серії [NUMBER] , виданий Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 29.11.1995 року, та [PERSON] громадянин РФ, це одна особа. Суд враховує, що на запитання суду, представник позивача не зміг довести, що [PERSON] був відсутній на території України 17.07.2003 року. Жодних клопотань щодо витребування додаткових доказів позивач до суду не заявляв. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 липня 2019 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] адвоката Недашківського А.В. по справі було призначено судову криміналістичну (почеркознавчу) експертизу. 12.08.2019 року судовим експертом було надіслано до суду клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи (а.с. 62, т. 3), зокрема вільних, експериментальних зразків підпису [PERSON] , оригіналу договору, про що суд повідомив сторони, проте зазначені документи не було надано експерту. При цьому, суд не міг розглядати як вільні та експериментальні зразки підпису [PERSON] , аркуші з написом «Бугаев», які було через канцелярію суду представником позивача [PERSON] (а.с. 203-213, т. 3), оскільки суду не відомо ким та коли здійснювались ці написи. 20.12.2019 року на адресу суду надійшов лист експерта про залишення ухвали суду без виконання через ненадання необхідних документів та відсутність оплати послуг (а.с. 166, т. 3). Суд вважає, що оскільки оригінал оспорюваного договору купівлі продажу не було надано у розпорядження суду сторонами та не віднайдено судом у ході розгляду справи, у даному випадку, за відсутності оригіналу оспорюваного документу, необхідно проводити експертизу фотокопії документа, при цьому висновки експертів, зроблені на підставі такої фотокопії оспорюваного договору купівлі продажу можуть бути допустимим доказом у даній справі на підтвердження обставин, викладених позивачем у позові щодо виконання підпису від його імені іншою особою. При цьому в порядку ст. 10 ЦПК України суд неодноразово роз`яснював представнику позивача\~\~ право на подання клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи\~\~ для з`ясування питання: чи виконано підпис\~\~ на копії договору купівлі-продажу, укладеному 17.07.2003 року від імені [PERSON] ним особисто чи іншою особою.\~\~ Проте, представник позивача відмовився заявляти зазначене клопотання. Непроведення судово-почеркознавчої експертизи спричинене саме діями позивача, який не надав, зокрема, вільних зразків свого почерку, діями представника позивача, який відмовився заявляти клопотання про проведення експертизи, позбавило суд можливості встановити позивачем чи іншою особою виконаний підпис на спірному договорі від 17.07.2003 року. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Двох - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів: набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦПК України). Таким чином, наявність волевиявлення особи має бути обов`язкова, особа має бажати настання правових наслідків за укладеним договором, набувати права та обов`язки, що витікають із умов договору. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі при умові, що такий правочин укладався і він існує. Але, не можна визнавати недійсним правочин, який сторонами не укладався та який є підробленим. Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого на Одеській товарній біржі за реєстраційним №18178 від 17.07.2003 року, через відсутність правових підстав. Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 06 березня 2018 року на квартиру [ADDRESS] та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. суд також відмовляє у їх задоволенні, оскільки вони є похідними від вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого на Одеській товарній біржі за реєстраційним №18178 від 17.07.2003 року. Щодо вимог про витребування квартири [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] , у тому числі як такої, яка набута без достатньої правової підстави, визнання за [PERSON] право власності на зазначену квартиру, судом встановлено наступне. 04.10.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №155 (а.с. 47-50, т. 2). За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В свою чергу, статтями 12 і 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 ст.\~82\~ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст.ст.\~76\~-\~80\~ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За таких обставин, коли справжність підпису продавця квартири [PERSON] від його імені у оспорюваному договорі купівлі-продажу квартири від 17.07.2003 року не спростована, твердження позивача та його представника про те, що квартира вибула із володіння [PERSON] поза його волею,\~\~ не можна вважати такими, що підтверджується належними і допустимими доказами. Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні вимог про витребування квартири [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] , у тому числі як такої, яка набута без достатньої правової підстави, визнання за [PERSON] право власності на зазначену квартиру, за їх недоведеністю.

Outcome: dismissed