Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 20.09.2008 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 18.06.2021 року шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі Позивачем та Відповідачем спільно за спільні кошти було придбано двох кімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Право власності на дану квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія та номер [NUMBER] . Досягнути згоди в добровільному порядку щодо поділу майна не вдалось. Квартира складається з двох кімнат, загальна площа - 74,70 кв.м., житлова - 37,90 кв.м. Вважає, що дана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та просить здійснити поділ спільного майна подружжя, визнавши за ним і відповідачем право власності на частину квартири (за кожним). Представник відповідачки подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги [PERSON] визнає частково. Дійсно в період шлюбу сторін у справі було придбано спірну квартиру. Вартість квартири складала 847 403грн. 11 коп. Відповідачка не погоджується на поділ спірної квартири в рівних частках, оскільки задля можливості купити її відповідачка продала власну квартиру в [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором, в якому зазначено в пункті 4, що продаж здійснений за домовленістю сторін, за 192 699 грн. 00 коп., які були повністю отримані представником Продавця від Покупця до підписання даного договору. Також зазначено у відзиві, що покупцем квартири виступав батько позивача - [PERSON] , а розрахунок за квартиру відбувся ще в січні 2013 для можливості придбати спірну квартиру. Крім того, 10 січня 2013 року мати відповідачки подарувала відповідачці грошові кошти в розмірі 40 000 доларів США 00 центів, що становило 319 720 гривень 00 копійок за офіційним курсом НБУ на вказану дату. Тобто для придбання спірної квартири відповідачка надала особисті грошові кошти в розмірі 60 000 доларів США 00 центів, що становить 479 580 гривень 00 копійок за офіційним курсом НБУ станом на 11 лютого 2013 року, що складає 56,59% вартості спірної квартири при її придбанні. Враховуючи те, шо особисті грошові кошти, які були надані відповідачем складали 56,59% частки на спірну квартиру, то ця частина не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і не може враховуватися при здійсненні поділу, оскільки вказаний розмір частки є особистою власністю відповідачки. Відповідачка у відзиві просить: визнати особистою власністю відповідачки [PERSON] 56,59% частини спірної квартири, інша частка квартири у розмірі 43,41% є спільною сумісною власністю подружжя і має бути розподілена в рівних частках. В порядку поділу спірної квартири просить визнати за позивачем [PERSON] право власності на 21,70% квартири, а за собою (з урахуванням особистої частки) на 78,30% квартири. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, що викладені у позову. Представник відповідачки [PERSON] визнавав позовні вимоги частково, у частині про поділ спільної квартири просив визнати за позивачем 21,70% частини квартири, за відповідачкою 78,30% частини квартири. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Шлюб між сторонами було зареєстровано 20.09.2008 року. Від цього шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . 18.06.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Під час перебування у шлюбі відповідачкою [PERSON] набуто на підставі свідоцтва про право власності за індексним №14938868 від 19.12.2013 право власності на квартиру [ADDRESS] набуття відповідачкою у власність спірної квартири, обставини, за яких воно набуто визнається сторонами, а тому не підлягає доказуванню в силу положень ст.82 ЦПК України. Спір між сторонами виник лише щодо часток кожного з подружжя у придбаній квартирі, з урахуванням посилань сторони відповідача на те, що частина коштів, витрачених на її придбання належали їй особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. В силу ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З матеріалів справи вбачається та визнається сторонами, що спірна квартира була набута відповідачкою після придбання нею пакету іменних цільових облігацій серії В, які придбані за ціною 847 403,11 грн. 11.02.2013 (а.с.74). Відповідно до ст.57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, до якого включено, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування , а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Заперечуючи проти визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя відповідач посилається на те, що нею було сплачено 56,59% вартості квартири при її придбанні за власні кошти, отримані у подарунок від матері та від продажу квартири, набутої нею до шлюбу. На обґрунтування цих доводів надає копію нотаріально посвідченого договору дарування грошей від матері [PERSON] , який датований 03.10.2022, однак з його змісту вбачається, що кошти, обумовлені як дар, у розмірі 40 000 доларів США були передані відповідачці 10.01.2013. Крім того, сторона відповідача посилається на те, що 13.07.2013 відповідачкою було продано, належну їй на праві особистої власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором, в якому зазначено в пункті 4, що продаж здійснений за домовленістю сторін, за 192 699 грн. 00 коп., які були повністю отримані представником Продавця від Покупця до підписання даного договору. Суду не надано належних та допустимих доказів того, коли саме були сплачені відповідачці грошові кошти за продаж квартири, у зв`язку з чим суд не вбачає достатніх підстав вважати, що саме ці кошти були використані нею для придбання спірної квартири. Щодо договору дарування грошових коштів та показань свідка [PERSON] , яка підтверджувала факт передачі грошових коштів у дар доньці, суд визнає ці докази не допустимими (ст.78 ЦПК), оскільки факт передачі коштів не може підтверджуватись показаннями свідка, а нотаріальне посвідчення правочину щодо дарування грошових коштів (після відкриття провадження у справі про поділ майна подружжя) розцінюється судом як штучне створення доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд також враховує те, що при посвідченні договору дарування грошових коштів, нотаріус лише фіксує передання та отримання дарунку на дату укладання правочину і не може посвідчувати факт передачі коштів у минулому, оскільки нотаріус позбавлений можливості перевірити цю обставину і вносить це до змісту договору зі слів його сторін. З цих підстав, суд приходить до висновку про те, що відповідачем не спростовано презумпцію спільної сумісної власності на спірну квартиру, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved