Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

15 березня 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: - визнати [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) грошові кошти за користування квартирою [ADDRESS] за період з 01.01.2021 року по день закінчення фактичного користування відповідачкою квартирою (виселення) або по день ухвалення судового рішення про стягнення з відповідачки цих коштів, виходячи з розрахунку вартості користування квартирою 1 місяць - 1 500 грн.; - стягнути з відповідачки судові витрати. В обґрунтування позову вказано, що у належній позивачці квартирі проживає колишня дружина сина позивачки, оскільки після розірвання шлюбу в 2019 році [PERSON] залишилась мешкати в квартирі. В 2020 році позивачка усно пропонувала відповідачці виселитись з квартири, знятись з реєстрації і сплатити кошти за користування квартирою, однак та категорично відмовлялась. Станом на 2021 рік між сторонами виник конфлікт з приводу спірної квартири. 10.03.2021 року позивачка направила [PERSON] письмову вимогу щодо зняття з реєстрації, виселення і сплати 1500 гривень на місяць за користування квартирою, проте відповідачка такі вимоги не задовольнила. Ухвалою судді від 28 квітня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження і призначено підготовче засідання. 07 червня 2021 року відповідачка [PERSON] подала відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Пояснила, що зареєструвалась і заселилась в квартиру в 2008 році на законних підставах та зі згоди власника. З того часу, разом із дитиною, який є онуком позивачки, користується квартирою. Відповідачка несе усі витрати на утримання квартири і робила в ній ремонти. Відмовити в задоволенні позові просить, оскільки вона заселилась в квартиру на законних підставах, і це є її єдиним житлом. Крім того, її втрата права користування квартирою тягне за собою порушення житлових прав дитини. 14 червня 2021 року представник позивача - адвокат Біліченко О.О. подав відповідь на відзив, в якому посилався на необґрунтованість доводів відповідачки. Ухвалою суду від 16 листопада 2021 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, в якій представник позивача - адвокат Біліченко О.О., без зміни процесуального складу учасників і фактичних обставин, викладених у позовній заяві, просив вирішити суд такі позовні вимоги: - визнати [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] (припинення сервітуту); - стягнути з [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь позивачки (власника квартири) [PERSON] грошові кошти за користування квартирою за адресою: [ADDRESS] за період з 01.01.2021 року по 01.11.2021 року в розмірі 20000 гривень; - стягнути з відповідачки судові витрати. Ухвалою суду від 21 грудня 2021 року у справі закрите підготовче провадження, призначено до судового розгляду по суті та встановлено наступний порядок з`ясування обставин справи та порядок дослідження доказів, а саме: допитати свідків зі сторони позивача: [PERSON] , [PERSON] , далі свідків зі сторони відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , після чого дослідити письмові докази. Ухвалою суду від 28 лютого 2023 року клопотання представник позивача - адвоката Біліченка О.О. про поновлення пропущеного процесуального строку на подання доказів - задоволено. Долучено до матеріалів справи подані 31 жовтня 2022 року письмові докази. Клопотання відповідачки [PERSON] про поновлення пропущеного процесуального строку на подання доказів - задоволено. Долучено до матеріалів справи подані 05 грудня 2022 року письмові докази. Прийнято відмову представника позивача - адвоката Біліченка О.О. від виклику і допиту свідка [PERSON] . Ухвалою суду від 18 квітня 2023 року клопотання представник позивача - адвоката Біліченка О.О. про поновлення пропущеного процесуального строку на подання доказів - задоволено. Долучено до матеріалів справи письмові докази, подані 23 січня 2023 року, 27 лютого 2023 року, 17 квітня 2023 року. Клопотання представника відповідача - адвоката Василега І.М. про поновлення пропущеного процесуального строку на подання доказів - задоволено. Долучено до матеріалів справи подані 18 квітня 2023 року письмові докази. 11 травня 2023 року в судовому засіданні прийнято відмову представника відповідача - адвоката Василеги І.М. від допиту свідків [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила, що з 2008 року її син і його дружина [PERSON] почали проживати в належній їй квартирі [ADDRESS] . Її син розлучився з [PERSON] в 2019 році, та пішов з квартири, і зараз вже одружився вдруге. Вона заперечує, щоб [PERSON] продовжувала проживати у її квартирі. Має до неї претензії по сплаті комунальних послуг і щодо утримання квартири в належному стані. Наголошувала, що [PERSON] має інше житло. Щодо реєстрації і проживання в квартирі її онука [PERSON] - не заперечує. Представник позивача - адвокат Біліченко О.О. наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в квартирі зараз зареєстровані троє - вона, її колишній чоловік і їх син. Коли вона заселялась в квартиру, вона мала у власності 1/4 частку іншої квартири, але отримала за неї грошові кошти в сумі 30000 гривень, які вклала в ремонт спірної квартири. Зараз вона проживає в квартирі, утримує її в належному стані, сплачує усі комунальні платежі. Оскільки це її єдине житло, посилаючись на практику ЄСПЛ, просить відмовити в задоволенні позову. Також вказала, що в квартирі її прописали добровільно, а тому відсутні підстави для стягнення коштів за користування квартирою. Представник відповідача - адвокат Василега І.М. просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що його син вже чотири роки не проживає з колишньою невісткою. Коли вони були у шлюбі, відбувались сварки, претензії від відповідачки. Він з дружиною намагався примирити подружжя, але не вийшло, і шлюб в 2019 році розірвано. Квартира належить йому і дружині [PERSON] . Купували її в 2008 році, і вирішили оформити за [PERSON] . Коли квартиру купили, та була в неналежному стані, і вони робили в ній ремонт, в тому числі за 20000 гривень зробили балкон. Після розлучення сина, вони домовлялись з відповідачкою, щоб він залишився проживати в одній з кімнат, але тоді почались сварки. Приблизно з 2021 року з відповідачкою йдуть розмови про те, щоб вона знялась з реєстрації та платила кошти за користування квартирою, але вона відмовлялась. В квартирі зараз прописані їх син, відповідачка і онук, якому вже 16 років. Проживають - відповідачка і онук. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю відповідачки [PERSON] . Її донька вийшла заміж в 2003 році за [PERSON] . Спочатку, поки у подружжя не було дітей, вони жили в однокімнатній квартирі. Тоді свати вирішили покращити житлові умови молодят. Купили квартиру, яка була в дуже поганому стані. Вона з чоловіком тоді допомагала матеріально і фізично. За спеціальністю вона є малярем, і допомагала з ремонтом. Тоді вони з чоловіком виділили 30000 гривень за 1/4 частку [PERSON] в їх квартирі. Віддали під розписку. Допомогли молодятам зробили ремонт в двох кімнатах, а через рік - на балконі. Була впевнена, що квартиру підбирають і купують для родини доньки, а тепер сваха хоче її виселити. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з відповідачкою [PERSON] знайома з 1996 року, коли разом навчались в педагогічному училищі. Вона була кумою на весіллі [PERSON] [INFO] , а потім стала хрещеною матір`ю їх дитини. Коли в родині [PERSON] народилась дитина, вони вирішили розширитись, і в 2008 році придбали квартиру по [ADDRESS] . Власницею квартири оформили маму [PERSON] . Також [PERSON] запрошувала її бути свідком, коли її мама передавала їй 30000 гривень на ремонт квартири. [PERSON] сплачувала за всі ремонтні роботи. За її словами, вона витратила по 10000 гривень за ремонт балкону, зали і кімнати сина. Спілкувалась і була у [PERSON] в гостях часто. [PERSON] завжди слідкувала за порядком, в квартирі було чисто, охайно і затишно. Коли родина [PERSON] розпалась, вона була шокована. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Згідно ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно ч.1 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України). Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом було встановлено, що відповідно до рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 15 квітня 2019 року у справі ЄУН №337/819/19 Провадження №2/337/1161/2019, [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2003 року по 16 травня 2019 року. В цьому шлюбі [INFO] народився [PERSON] . 20 лютого 2008 року укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого [PERSON] продав [PERSON] за 262600 гривень, що було еквівалентно 52000 доларів США, квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П., зареєстрований в реєстрі за №617, та Державному реєстрі правочинів за №2703921. Право власності на квартиру зареєстровано в Орендному реєстрі Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 26 лютого 2008 року. З 14 червня 2008 року, [PERSON] , також, як і [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] вселилась у спірну квартиру за згодою власника, і проживала в ній як дружина сина власниці квартири (невістка). 10 березня 2021 року власниця квартири [PERSON] звернулась до [PERSON] із листом-вимогою про зняття з реєстрації, виселення та сплату грошових коштів. У відповідності до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У той же час положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Аналіз положень статей 64, 150, 156, 162 Житлового кодексу України дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Оцінюючи спірні правовідносини суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду наведені у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20) в якій розглядалося питання щодо визнання припиненим права користування житлом. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут). Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, аналіз положень ЖК України та ЦК України свідчить про те, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. В оцінці спірних правовідносин суд враховує, що у цій справі право власності позивача певним чином обмежене законним правом проживання відповідачки, та позивачка на захист такого обмеження вимагає визнати припиненим право [PERSON] на користування квартирою (сервітут). В даному випадку позивачем ставиться питання про припинення права на користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї члена сім`ї власника квартири. При цьому, згідно акту обстеження квартири від 27 жовтня 2022 року, [PERSON] разом із [PERSON] і [PERSON] відвідали квартиру [ADDRESS] , та встановили, що [PERSON] разом із своїм неповнолітнім сином покинули (виїхали) з квартири, разом із своїми особистими речами. Також в судовому засіданні було відтворено відеозапис огляду спірної квартири від 27 жовтня 2022 року за участю [PERSON] і адвоката Біліченка О.О., де зафіксовано відсутність особистих речей [PERSON] в кв. [ADDRESS] . Крім того, 04 квітня 2023 року відділом реєстрації фізичних осіб по Хортицькому району управління реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, за заявою власника житла [PERSON] , згідно п.2 ч.1 ст. 18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання, [PERSON] знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Оцінюючи обставини справи і пропорційність дотримання балансу прав сторін, суд враховує той тривалий час, яким [PERSON] користувалася спірною квартирою - з 2008 року по жовтень 2022 року, тобто 14 років. Що [PERSON] має у власності (співвласності) інше житло - квартиру [ADDRESS] , та крім того, інше місце проживання, куди вона добровільно (без прямого примусу зі сторони позивача чи інших осіб), виїхала в жовтні 2022 року, і проживає вже майже 6 місяців. Місто Запоріжжя не є територією, яка перебувала в окупації військ російської федерації, а активні воєнні дії в Україні тривають з 24 лютого 2022 року. Будь яких непереборних обставин в жовтні 2022 року, порівняно з періодом з 24 лютого 2022 року по вересень 2022 року, у місті Запоріжжя не виникало. Таким чином виселення [PERSON] є добровільним. Посилання сторони відповідача на отримання [PERSON] грошової компенсації в сумі 30000 гривень за її 1/4 частку в праві власності на квартиру [ADDRESS] (згідно розписки від 15 вересня 2008 року), і у зв`язку з цим, відсутності у володінні іншого майна, є неспроможним, скільки такий правочин не посвідчений нотаріально, та припинення/набуття права власності не мало державну реєстрацію. Отже така розписка, як договір купівлі-продажу частки квартири, є нікчемним, і [PERSON] не позбавлена права власності на частину іншої квартири. Питання визнання втратившим право користування спірною квартирою неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у справі не порушено. Він залишається зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] разом із своїм батьком [PERSON] , що в такому випадку не призведе до порушення прав дитини. За таких обставин, суд вважає доведеним припинення обставини, які були підставою для встановлення права користування [PERSON] чужим майном (сервітуту) щодо спірної квартири. В цій частині позов підлягає задоволенню. Щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів за користування квартирою в розмірі 20000 гривень, то суд виходить з такого. Згідно зі ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Як вже було вказано раніше, [PERSON] вселилась у спірну квартиру за згодою власника і проживала в ній (користувалась житлом) на безоплатній основі як дружина сина власниці квартири (невістка). Отже сторонами на момент вселення було досягнуто згоди щодо безоплатного проживання відповідачки. Припиненим таке право [PERSON] визнано лише за результати цього судового розгляду. При цьому, судом не було встановлено, щоб сторони досягли згоди, щодо визначення грошової суми за користування [PERSON] квартирою [ADDRESS] , в тому числі, після розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] . Відповідачка не прийняла пропозицію [PERSON] щодо щомісячної сплати 1500 гривень за користування квартирою, а тому відсутні підстави для зміни раніше встановленого безоплатного порядку користування квартирою. За таких обставин, відсутні передбачені законом підстави для стягнення з [PERSON] грошових коштів за користування квартирою в розмірі 20000 гривень і в задоволенні цієї частини позову необхідно відмовити. Надані сторонами копії квитанцій щодо сплати комунальних платежів по утриманню квартири, акти ПАТ «Запоріжжяобленерго», суд не приймає в якості доказів у справі, оскільки вони не обґрунтовують позовні вимоги і заперечення, чи інші обставин, які мають значення для вирішення справи, та не несуть доказового значення для предмету доказування у справі, оскільки позивачем не було заявлено позовних вимог про стягнення грошових коштів по утриманню нерухомого майна. Зважаючи на викладене, позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial