Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення з відповідача боргу за договором позики у розмірі 85000,00 грн. та відсотків за несплату боргу у строк станом на 13.02.2023 р. у розмірі 88400, 00 грн., а також стягнення судових витрат. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 08.10.2022 року укладено договір позики між [PERSON] та [PERSON] , про що відповідач написала розписку про взяття у позивача у борг грошових коштів в розмірі 85000 грн., зобов`язалась повернути кошти в строк до 01.11.2022 року. На неодноразові вимоги позивача з приводу повернення позики, відповідач просила надати час для погашення боргу, на даний час позика не повернута. Крім того, за прострочення виконання грошового зобов`язання перед позивачем у відповідача виникли зобов`язання з приводу сплати 1% боргу за кожен день прострочення. Таким чином, позивач змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права. \~ \~ \~ \~Позивач до суду не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи повідомлявся своєчасно і належним чином, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про місце, дату і час слухання справи повідомлена своєчасно і належним чином, до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позову. Враховуючи, що позивач та відповідач належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, та за наявності заяв про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та відповідача. Дослідивши матеріали справи та надані письмові докази, суд встановив наступне. Так,\~положеннями ст.\~1046\~ЦК України\~визначено,\~що \~за\~договором позики\~одна сторона\~(позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з розписки, складеної 08.10.2022 року, наданої позивачем [PERSON] - [PERSON] позичила у [PERSON] 85000 грн., які зобов`язалась повернути позикодавцеві в строк до 01.11.2022 року. Крім того, [PERSON] зобов`язалась сплатити 1% боргу за кожен день прострочення у разі порушення строків повернення боргу. Грошові кошти [PERSON] отримані в повному обсязі 08.10.2022 року в сумі, визначеній у розписці. Тож, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з 08.10.2022 року.На вимоги позивача до моменту звернення із даною позовною заявою до суду, тобто до 20.02.2023 року, й до теперішнього часу грошові кошти не повернуті відповідачем у строк, визначений у розписці від 08.10.2022 року. Аналіз частини другої\~статті 1047 ЦК України\~дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Постановою Верховного Суду від 11.06.2021 року у справі № 753/11670/17 провадження №61-21701св19 визначено, що За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи, що розписка, надана позивачем, яка складена відповідачем - позичальником містить відомості про суму боргу, строк його повернення, а також підтвердження отримання позичальником в повному обсязі грошових коштів, тому суд приходить до висновку, що надана суду розписка позивачем позикодавцем є доказом укладення договору позики між сторонами, й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику - відповідачу. Таким чином, враховуючи, що між позивачем та відповідачем вчинений правочин, згідно якого виникли правовідносини з 08.10.2022 року, пов`язані з укладенням договору позики, на підтвердження якого надана розписка позичальника про отримання грошових коштів, позичальником засвідчено власноручно факт передачі йому грошової суми позикодавцем та строк їх повернення позикодавцеві, а також враховуючи, що грошові кошти не були повернуті у визначений в документі, який виданий боржником кредитору за договором позики (розписці) строк, тому позовна вимога щодо стягнення основного боргу в розмірі 85000,00 грн. підлягає задоволенню. Наслідки порушення договору позичальником визначені\~статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом\~статті 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).\~ Таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] зобов`язалась повернути борг 01.11.2022 року та сплатити проценти в розмірі 1% боргу за кожен день прострочення у разі порушення строків повернення боргу, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню 88400,00 за 104 дня дні прострочення виконання зобов`язання. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Конституції України. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Питання про стягнення судових витрат вирішити в порядку ст. 141ЦПК України.

Outcome: approved