Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

Позивач звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з вказаним позовом, в якому просила встановити порядок користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] в наступному порядку: виділити у користування позивача житлові кімнати, площею 13,0 кв.м та 32,4 кв.м, санвузол, площею 6.3 кв.м; у користування відповідачу [PERSON] виділити житлову кімнату, площею 14,2 кв.м та санвузол, площею 3,9 кв.м; залишити у спільному користуванні кухню, площею 10,7 кв.м та коридор, площею 20,9 кв.м. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником 2/3 частки вказаної квартири, власником 1/3 частки квартири є її син - відповідач по справі [PERSON] . Вказана квартира складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 102,3 кв. м, житловою площею 59,6 кв.м: житлових кімнат, площею 13,0 кв.м, 32,4 кв.м, 14, 2 кв.м; санвузла, площею 6.3 кв.м; санвузла, площею 3,9 кв.м; балкону, площею 0,9 кв.м; кухні, площею 10,7 кв.м та коридору, площею 20,9 кв.м. Між нею та відповідачем виник спір та непорозуміння щодо користування квартирою, внаслідок чого позивач фактично позбавлена можливості володіти та користуватися належною їй часткою у спільному майні. Квартира є технічно неподільною, а тому неможливо виділити кожному зі співвласників у володіння та користування належну йому частку. Враховуючи, що вона та відповідач як співвласники не можуть домовитися про порядок володіння та користування спільним майном, просить суд позов задовольнити та встановити саме такий порядок користування спільним майном, як зазначено у позові, що не призведе до порушення права власності обох співвласників та буде відповідати частці кожного у праві спільної часткової власності. Ухвалою від 28.01.2022 відкрито загальне позовне провадження, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 01.06.2022, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено [PERSON] . Ухвалою суду від 22.02.2023 відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про залишення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про встановлення порядку користування житловим приміщенням без розгляду. Ухвалою суду від 22.02.2023, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з викладених у позові підстав. Додатково зазначив, що між сторонами на теперішній час не врегульовано питання щодо порядку володіння та користування спільним майном - трикімнатною квартирою [ADDRESS] . У квартирі проживають колишня невістка [PERSON] разом з сином, онуком позивача та сином відповідача, з якою у позивача склалися неприязні стосунки. Позивач бажає проживати у належній їй квартирі після того, як судом буде встановлено певний порядок користування нею, зокрема, з метою у подальшому розділити особові рахунки, щоб сплачувати за комунальні послуги лише за свою частку у спільному майні. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти його задоволення та встановлення саме такого порядку, як зазначено у позові, користування спільним майном. Третя особа у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових поясненнях. Зазначила, що між сторонами не існує жодного спору щодо володіння та користування спільною квартирою, оскільки обидва у квартирі не проживають, позивач взагалі мешкає за кордоном. У квартирі зареєстровані та постійно проживають вона з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , який також є сином відповідача [PERSON] . Переконана, що позов ініційовано з тією метою, щоб позбавити її та сина права на користування квартирою, яка є їхнім єдиним житлом. Залишення у користуванні відповідача лише житлової кімнати, площею 14,2 кв.м, призведе до звуження обсягу існуючих прав дитини на користування житлом, створить несприятливі умови для фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини. Суд, вислухавши представників сторін, третю особу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить 2/3 частки квартири [ADDRESS] частка квартири перебуває у власності відповідача [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 30.08.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З., та Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 8701064 від 30.08.2013 та № 8700850 від 30.08.2013. Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , вказана квартира, загальною площею 102,3 кв. м, житловою площею 59,6 кв.м, складається з трьох житлових кімнат, площею 13,0 кв.м, 32,4 кв.м, 14, 2 кв.м; санвузла, площею 6.3 кв.м; санвузла, площею 3,9 кв.м; балкону, площею 0,9 кв.м; кухні, площею 10,7 кв.м та коридору, площею 20,9 кв.м. При цьому, усі житлові кімнати є ізольованими приміщеннями, кожна має окремий вхід. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронгі Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1, 2 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Згідно ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. За приписами ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідно до ч.2 ст. 183 ЦК України квартира є неподільною річчю, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. За приписами ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст. 47 ЖК України, норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Аналізуючи вказані норми закону, що регулюють правовідносини у сфері здійснення права власності та користування жилими приміщеннями у квартирах, що належать особам на праві приватної власності, суд, вирішуючи питання про визначення порядку користування спільним майном - трикімнатною квартирою [ADDRESS] , виходить, по-перше, з розміру часток кожного співвласника в спірній квартирі; по-друге, з того, що у спірній квартирі зареєстровані, постійно проживають та, як наслідок, мають право користування квартирою нарівні з власниками квартири, колишня дружина відповідача [PERSON] та неповнолітній син відповідача [PERSON] , [INFO] . [PERSON] була вселена до квартири за згодою співвласників та у 2014 році зареєструвала своє місце проживання у квартирі [ADDRESS] . У матеріалах справи відсутні відомості про те, що, на час вселення [PERSON] до спірної квартири, між нею та співвласниками існувала будь-яка угода про порядок користування житловим приміщенням. Як убачається з довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації [PERSON] , [INFO] , з січня 2019 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Тож, на думку суду, при визначенні порядку користування квартирою судом, окрім інтересів співвласників квартири, мають бути враховані інтереси осіб, які проживають у квартирі - [PERSON] та неповнолітньої дитини [PERSON] , у зв`язку з чим суд, на підставі ч. 4 ст. 206 ЦПК України, не приймає визнання представником відповідача позову. Враховуючи вказані обставини, суд вважає правильним встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : у користування [PERSON] виділити житлову кімнату №7, площею 32,4 кв.м, санвузол №2, площею 6,3 кв.м; у користування [PERSON] виділити житлову кімнату № 5 , площею 14,2 кв.м з балконом, площею 0,9 кв.м; залишити у спільному користуванні: житлову кімнату № 6, площею 13,0 кв.м, коридор № 1, площею 20,9 кв.м, санвузол №3, площею 3,9 кв.м; кухню № 4, площею 10,7 кв.м. Саме такий порядок користування спірною квартирою, на переконання суду, буде найбільш оптимальним, не призведе до погіршення житлових прав сторін, як співвласників квартири, та членів сім`ї відповідача - колишньої дружини [PERSON] та неповнолітнього сина [PERSON] , на користування житловим приміщенням та місцями загального користування та буде відповідати часткам кожного зі співвласників у спільному майні. За наведеним обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial