Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог, просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та стягувати з відповідача на її користь аліменти на сина в розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 1-3, 73). В обґрунтування позову зазначала, що вона та відповідач [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання вони мають сина [PERSON] , [INFO] . Після народження дитини сімейне життя у неї з відповідачем не склалося, у зв`язку із чим вони припинити фактичні шлюбні відносини та почали проживати окремо. Їхній спільний син залишилася проживати разом із матір`ю, яка самостійно виконує обов`язки по вихованню та утриманню дитини. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина їй не надає, покладені на нього законом батьківські обов`язки він не виконує, уникає спілкування із сином, дитина навіть не знає як виглядає його біологічний батько. 18 грудня 2018 року Орган опіки та піклування Броварської міської ради Київської області (далі - Орган опіки та піклування) надав до суду висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що батько дитини не виконує обов`язки по вихованню дитини. Позбавлення [PERSON] батьківських прав згідно із ч. 2 ст. 166 СК України від обов`язку щодо утримання дитини його не звільняє, тому він повинен сплачувати аліменти. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила суд розглянути справу за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі, просила суд його задовольнити. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини своєї неявки суд він не повідомив, відзив на позов до суду не подавав. Третя особа Орган опіки та піклування у судове засідання не з`явився, подав до суду пояснення та клопотання про розгляд справи за відсутності їхнього представника, позов та висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] підтримує повністю. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, з`ясувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] видно, що [PERSON] народився [INFO] у місті Бровари Київської області, про що 07 вересня 2007 року Відділом державно реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області зроблено актовий запис за № 792. Його матір`ю записана [PERSON] , позивач у цій справі, батьком - [PERSON] , відповідач у даній справі. Відповідно до довідки Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування "Прозорий офіс" Броварської міської ради Київської області № 1-1/2858 від 19 лютого 2019 року позивач [PERSON] та неповнолітній син сторін [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Із акта обстеження житлово-побутових умов від 07 лютого 2019 року, складеного депутатом Броварської міської ради Київської області Зінченком М.А., видно, що за вказаною адресою знаходиться однокімнатна, приватизована квартира, у якій зареєстровані та фактично постійно проживають [PERSON] із дітьми: дочкою [PERSON] , 1997 року народження, та сином [PERSON] , 2007 року народження. Також встановлено, що громадянин [PERSON] , 1979 року народження, за цією адресою фактично не проживає. На час проведення обстеження його місце проживання невідоме. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 1 ст. 77, ч. 1 ст. 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У ч. 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-III встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 150, ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У ст. 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. 18 грудня 2018 року виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області було прийнято рішенням за № 985 про надання до суду висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача у справі [PERSON] відносно його сина [PERSON] , [INFO] . Із висновку Органу опіки та піклування № 1-18/1245 від 18 грудня 2018 року вбачається, що позивач [PERSON] , яка проживає разом із двома дітьми: повнолітньою дочкою [PERSON] і малолітнім сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , звернулася до Органу опіки та піклування із заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON] , [INFO] . Зі змісту цього висновку видно, що малолітній [PERSON] проживає із матір`ю за вказаною адресою, забезпечений окремим спальним місцем, робочим столом для навчання, одягом, взуттям, шкільним приладдям та продуктами харчування. Зі слів [PERSON] із біологічним [PERSON] , батьком дитини, вона не бачилася близько 10 років. За цей час останній не приймав жодної участі у вихованні та утриманні дитини. На запитання про біологічного батька [PERSON] повідомив, що його ніколи він не бачив, при зустрічі впізнати його б не зміг, про родичів з боку батька нічого не знає, йому відомо про наміри його матері щодо позбавлення біологічного батька батьківських прав, наслідки такого рішення розуміє та надає на це свою згоду. На засідання комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] не з`явився, запрошувався за останнім відомим місцем його проживання. Враховуючи викладене вище, Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із тим, що батько дитини своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини не виконує. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, заявлені позивачем вимоги, висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських, враховуючи, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , суд дійшов висновку, що позов [PERSON] у частині позбавлення відповідача батьківських прав стосовно зазначеної дитини ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. Згідно із ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. За змістом ч. 4 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", ч. 2 ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Позивач [PERSON] заявила також вимогу про стягнення на її користь з відповідача [PERSON] аліментів на його сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. У ч. 2 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 180 СК України закріплено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У ч. 1 ст. 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи наведене, вимоги ч. ч. 2, 3 ст. 166 СК України,встановлений судом факт ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків відносно його неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , суд вважає, що позов [PERSON] у частині стягнення з [PERSON] аліментів на сина [PERSON] у розмірі частки його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття теж ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішень у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" у справах про стягнення аліментів позивачі від сплати судового збору звільняються. Виходячи з наведеного, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved