Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з позовом до [PERSON] ,\~ [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу 8046/2022/3078020 транспортного засобу автомобіля марки «VolkswagenTiguan», 2017 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] від 30.01.2022 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , оформленого та підписаного в Сервісному центрі 8046 РСЦ ГСЦ МВС в м.Києві, та витребувати від [PERSON] у власність позивача автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», 2017 року випуску, білого кольору, номер шасі [NUMBER] . Позовна заява обґрунтована тим, що 07 вересня 2019 року позивач придбав у власність автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», 2017 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , зареєструвавши 07.09.2019 року право власності на вказаний автомобіль у Територіальному сервісному центрі №4843. 01 січня 2022 року між позивачем та фізичною особою підприємцем [PERSON] було укладено договір найму (оренди) №278, відповідно до якого позивач, як власник автомобіля, передає його [PERSON] у тимчасове платне користування для особистих цілей строком на 365 днів з моменту підписання договору, жодного наміру відчужувати належний йому транспортний засіб позивач не мав. 19 січня 2022 року ФОП [PERSON] уклав з [PERSON] договір прокату легкового автомобіля №1035 від 19.01.2022 року та відповідно до акту приймання-передачі легкового автомобіля передав останньому в прокат належний позивачу автомобіль марки «Volkswagen Tiguan» державний номерний знак [NUMBER] в строк до 27 січня 2022 року. В подальшому, позивач дізнався, що, незаконним шляхом, на підставі нотаріально засвідченої довіреності, яку позивач не видавав, 30 січня 2022 року між позивачем в особі представника [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 8046/2022/3078020 транспортного засобу, та належний йому автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , вибув з володіння позивача поза його волею. У зв`язку з чим, позивач звернувся до ВП №2 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області із заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення. Відомості про правопорушення, передбачене ч.4 ст.358 КК України було внесено до ЄРДР за №12022163490000134. Постановою слідчого\~вказаний транспортний\~засіб оголошено\~у розшук\~і досудове розслідування триває на теперішній час. Таким чином, довіреність начебто видана від імені позивача на імя [PERSON] є нікчемною, оскільки позивач даної довіреності на право розпорядження автомобілем не надавав, до нотаріуса позивач не звертався, під час посвідчення даної довіреності у нотаріуса присутнім не був. Нікчемність даної довіреності об`єктивно підтверджується підробленим паспортом громадянина України виданий на ім`я позивача з іншою фотографією. У зв`язку з тим, що належний позивачу автомобіль вибув з його володіння та користування незаконним шляхом та всупереч його волі, фактично укладений договір купівлі - продажу автомобіля між [PERSON] та [PERSON] є недійсним в силу ч.1 ст.215 та ч.3 ст.203 ЦПК України, тому спірний автомобіль підлягає витребуванню у відповідача [PERSON] , відповідно до статті 388 ЦК України. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що договором найму, підписаного особисто позивачем підтверджується передача ним особисто автомобіля у володіння ФОП [PERSON] та надання останньому повноважень на подальшу передачу автомобіля третім особам на умовах прокату. Згідно договору прокату транспортного засобу ФОП [PERSON] передав у володіння [PERSON] .. Вказані дії, на думку відповідача, свідчать про надання власником згоди на передачу автомобіля у володіння [PERSON] , а тому останній володів ним на законних підставах і був його законним володільцем за згодою власника і відповідно цими особами і порушені права позивача, а не добросовісним набувачем [PERSON] .. Зазначає, що віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України. У даному випадку, на думку відповідача, наявність між власником та набувачем укладеного договору купівлі-продажу, щодо якого заявлена вимога про визнання його недійсним, унеможливлює одночасне пред"явлення вимоги про витребування майна. Вимога про визнання договору купівлі-продажу недійсним не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів наявності підстав для визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Наголошував, що він є добросовісним набувачем спірного майна та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі а також стягнути з позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00грн.. 02.05.2023 року представником позивача [PERSON] адвокатом Багно В.С. подано відповідь на відзив, де вказано, що оскільки продаж автомобіля відбувся за відсутності волевиявлення власника товару, зокрема, особою, яка не мала необхідних повноважень на відчуження автомобіля, а тому позов підлягає задоволенню, і спірний автомобіль - витребуванню у відповідача [PERSON] у власність позивача, на підставі п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, а наведені у відзиві доводи відповідача є необгрунтованими та незаконними. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Денисенко С.В. подано заперечення на відповідь на відзив, де наголошує, що оскільки власник за своєю волею передав автомобіль у володіння ФОП [PERSON] , який також за своєю волею і на підставі договірної згоди власника передав автомобіль у володіння [PERSON] , і у подальшому автомобіль вибув з володіння останнього також за його волею, то за таких обставин у діях власника була наявна воля на передачу майна іншій особі, що унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Представник позивача адвокат Багно В.С. у судовому засіданні в режимі відеоконференції позов підтримав, наголосив, що відчуження спірного автомобіля відбулося поза волею власника, докази на підтвердження цього суду надані. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та вважають їх такими, що не підлягають задоволенню, зазначивши, що [PERSON] придбав спірний автомобіль на законних підстав, є добросовісним набувачем, а тому неможливо витребувати спірний автомобіль у нього на підставі ст. 388 ЦК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Судом вживалися заходи щодо належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи в тому числі і розміщення повідомлення на офіційному сайті судової влади. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши письмові докази, зібрані по справі, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з 07 вересня 2019 року власником автомобіля марки «Volkswagen Tiguan», 2017 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] є позивач [PERSON] (а.с.9-10). Відповідно до копії договору найму (оренди) №278 від 01.01.2022 року, 01 січня 2022 року між [PERSON] та фізичною особою підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди автомобіля марки «VolkswagenTiguan», 2017 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] .Згідно вказаного договору оренди, орендований автомобіль буде використовуватись орендарем в особистих цілях а також передаватися третім особам на умовах прокату на підставі відповідно укладеного договору. Договір оренди було укладено на 365 днів з моменту підписання договору. Відповідно до копії договору прокату транспортного засобу 1035 від 19 січня 2022 року, 19 січня 2022 року ФОП [PERSON] уклав з [PERSON] договір прокату легкового автомобіля та відповідно до акту приймання-передачі легкового автомобіля передав останньому в прокат належний позивачу автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», 2017 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] в період часу з 10-43 19.01.2022 до 10-43 27.01.2022 року. (а.с.13-15). Згідно копії довіреності від 29.01.2022 року, посвідченої приватним нотаріусом Сєвєродонецького районного нотаріального округу Луганської області Кутовою К.О., [PERSON] , [INFO] , паспорт громадянина України [NUMBER] виданий 14.10.2020 року органом 5116 дійсний до 14.10.2030 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , уповноважив [PERSON] , [INFO] , представляти його інтереси в органах нотаріату, органах ДАІ, комісіях або в будь-яких інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, пов`язаним з належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , автомобілем марки«Volkswagen Tiguan», 2017 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Для цього надав право керувати, користуватися, а також розпоряджатися вказаним автомобілем продати або здати в оренду за ціну та на умовах на його розсуд. Вказаною довіреністю [PERSON] надав право [PERSON] розпоряджатися зазначеним автомобілем на його розсуд (а.с.22). Вказана довіреність була внесена в Єдиний реєстр довіреностей 29.01.2022 року зареєстровано в реєстрі №235(а.с.23). Як вбачається з копії договору купівлі-продажу 8046/2022/3078020 транспортного засобу від 30.01.2022 року [PERSON] в особі [PERSON] передав у власність [PERSON] автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Вказаний договір підписаний [PERSON] на підставі довіреності(а.с.20-21). Як вбачається з доводів позовної заяви та пояснень представника позивача [PERSON] , жодних дій на уповноваження [PERSON] представляти його інтереси він не вчинював, вказана довіреність видана на підставі підроблених документів, а саме паспорта громадянина України [NUMBER] виданий 14.10.2020 року органом 5116 м.Одеса дійсний до 14.10.2030 року (а.с.16). Насправді, його справжній паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданого органом 5115 м.Красний Луч Луганська область 08.07.2022 року (а.с.5), а не серія [NUMBER] як вказано в довіреності. Згідно інформації наданої регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в м.Києві(філія ГСЦ МВС) від 22.12.2022 року №31/26-573Аз та головним сервісним центром МВС вбачається, що згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль марки«Volkswagen Tiguan», 2017 року випуску, який належав [PERSON] був перереєстрований на нового власника 30.01.2022 року на підставі договору купівлі-продажу №8046/2022/3078020 укладеного в ТСЦ 8046 РСЦ ГСЦ МВС в м.Києві. Договір укладений між продавцем [PERSON] (від імені якого діяв [PERSON] на підставі довіреності від 29.01.2022, виданої приватним нотаріусом Кутовою К.О.)(а.с.18-19) 02.02.2022 року [PERSON] звернувся до ВП №2 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області з заявою щодо підробки документів 30.01.2022, а саме паспорту на ім`я [PERSON] .. 03.02.2022 року відомості про вчинене кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР за ст. 358 ч.4 КК України (а.с.26). Суд, оцінюючи доводи позивача та його представника на підтвердження вимог позовної заяви, а також заперечення відповідача, виходить з наступного: Відповідно до ст.16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Частиною 1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити вказаному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч.1 ст.216 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] з власної волі, тобто добровільно 01.01.2022 року передав належний йому на праві власності автомобіль марки«Volkswagen Tiguan», 2017 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] оренду [PERSON] , підписавши договір оренди транспортного засобу і що не заперечується самим позивачем. В даному випадку в діях власника майна [PERSON] , на момент укладення договору оренди транспортного засобу з [PERSON] , була наявна воля на передачу цього майна іншій особі, а тому його доводи в частині вибуття належного йому автомобіля з його володіння поза його волею, спростовуються укладеним 01 січня 2022 року між ним та [PERSON] договором найму (оренди). Відповідно до п.5.2 вказаного договору, наймач гарантує відшкодування ним збитків у зв`язку із втратою або пошкодженням транспортного засобу. Таким чином, договором найму(оренди), підписаного особисто позивачем, підтверджується передача ним особисто автомобіля у володіння ФОП [PERSON] та надання останньому повноважень на подальшу передачу автомобіля третім особам на умовах прокату. З огляду на це, у даному випадку наявні підстави для покладення на наймача обов`язку по відшкодуванню власнику будь-яких збитків вартості транспортного засобу. Згідно договору прокату транспортного засобу ФОП [PERSON] передав автомобіль у володіння [PERSON] .. Вказані дії свідчать про надання власником автомобіля згоди на передачу автомобіля у володіння [PERSON] , а тому останній володів ним на законних підставах і був його законним володільцем за згодою власника майна. Також за умовами договору прокату наймач [PERSON] зобов`язаний зі спливом терміну дії договору повернути наймодавцю транспортний засіб та документи, забезпечити його зберігання протягом періоду експлуатації до повернення наймодавцю, та відшкодувати в повному розмірі вартість транспортного засобу в разі його знищення. Позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеному його представником, оскільки належний йому автомобіль був відчужений іншою особою від його імені на підставі нотаріально засвідченої довіреності, яку він не видавав, і що автомобіль вибув з його володіння поза його волею, однак належних доказів на підтвердження вказаних обставин не надає, його новий паспорт датований 08.07.2022 року а довіреність посвідчена 29.01.2022 року. Будь-яких інших встановлених даних в рамках кримінального провадження за ч.4 ст.358 КК України по підробці документів позивач не надав, крім одного витягу з ЄРДР. Судом встановлено, що на даний час проводиться досудове розслідування кримінального провадження №12022163490000134, відомості про яке було внесено до ЄРДР за ч.4 ст.358 КК України, на підставі заяви позивача. Наявність в ЄРДР запису про кримінальне провадження без обвинувального вироку не є належним доказом вибуття автомобіля з володіння позивача унаслідок вчинення діяння, що містить ознаки злочину, поза його волею. Отже, на підставі наведеного, суд розглядаючи справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, дійшов висновку, що виходячи з норм ст.ст. 203,215 ЦК України, договір купівлі-продажу 8046/2022/3078020 транспортного засобу від 30.01.2022 року,\~укладений між [PERSON] \~в особі\~його представника\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,оформлений та підписаний сторонами в сервісному центрі 8046 РСЦ ГСЦ МВС в м.Київ №8046/2022/3078020 в присутності адміністратора [PERSON] , який перевірив відповідність інформації внесеної до цього договору документам, які надані сторонами договору, згідно умов якого [PERSON] в особі [PERSON] передав у власність [PERSON] автомобіль марки «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , був складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; особисто підписаний [PERSON] на підставі довіреності, а обставини на які в своєму позові посилається позивач як на підставу своїх вимог жодними доказами на час розгляду справи в суді не підтверджені, та не є такими, що є підставами для визнання недійсним договору купівлі-продажу. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною першою статті 388 ЦК України встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Вирішуючи питання, пов`язані з розмежуванням добросовісного та недобросовісного набувача, слід враховувати положеннястатті 330 ЦК, відповідно до якої, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно достатті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Зокрема, відповідно до статті 388 ЦК України набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Навпаки, набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння (стаття 390 ЦК). За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. У разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві його витрат на придбання майна. Такі витрати мають бути стягнуті зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною у недійсності правочину. Власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем, він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. З аналізу вказаних норм закону вбачається, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, згідно договору купівлі-продажу 8046/2022/3078020 транспортного засобу від 30.01.2022 року. Відповідно до Постанови Верховного Суду України у справі за № 6-2233цс16 від 21.12.2016 року право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. На підставі аналізу норм діючого ЦК України, судової практики з розгляду справ про витребування майна з чужого незаконного володіння, вбачається, що укладаючи з [PERSON] договір оренди транспортного засобу та передаючи власний автомобіль у користування іншій особі, в діях позивача [PERSON] була воля на передачу цього майна в користування іншій особі, яка зобов`язалась повернути це майно після закінчення строку, на який воно було передане, але не виконала цього обов`язку, відповідно до умов укладеного договору. В подальшому, [PERSON] , якому власник автомобіля [PERSON] добровільно передав майно в володіння, також, з власної волі, тобто добровільно, передав спірний автомобіль в прокат [PERSON] .. 3 огляду на це у даному випадку наявні підстави для покладення на наймача обов?язку по відшкодуванню будь-яких збитків власнику вартості автомобіля. Також за умовами договору прокату наймач [PERSON] зобов 'язаний зі спливом терміну дії договору повернути наймодавцю транспортний засіб та документи, забезпечити його зберігання протягом періоду експлуатації до повернення наймодавцю, та відшкодувати в повному розмірі вартість транспортного засобу в разі його знищення. 3 урахуванням дії вказаних договорів та наявність волі власника на передачу свого автомобіля у володіння вказаних осіб, які пов?язані між собою умовами цих договорів, а також те, що саме вказаними особами, а не добросовісним набувачем, порушені права позивача, тому останній має право на відновлення своїх порушених прав саме за рахунок контрагентів на підставі та на умовах укладених між ними договорів найму та прокату, а не за рахунок добросовісного набувача, в діях якого відсутні будь-які ознаки протиправності. Тому, обставини встановлені судом під час розгляду вказаної цивільної справи унеможливлюють витребування майна у добросовісного набувача [PERSON] на користь позивача, на підставі ст. 388 ЦК України. Аналізуючи забрані по справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а тому суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог позивача та вважає необхідним у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. На підставі ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3.\~ст. 133 ЦПК України). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Верховний Суд у постановах від 15.06.2021 року у справі №159/5837/19, від 18.08.2021 року у справі №300/3178/20 зробив висновок, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Згідно розрахунку суми гонорару за надану адвокатом Денисенко С.В. правову допомогу відповідачу [PERSON] вартість наданих правових послуг становить 5000,00грн.. З врахуванням викладеного вище, та зокрема п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, виходячи з предмету спору, ціни позову, значення справи для сторін, її складності, усталеної судової практики розгляду справ цієї категорії, а також критеріїв реальності адвокатських послуг, їх обсягу та розумності, суд приходить до висновку про задоволення заяви про стягнення витрат за надання професійної правничої допомоги понесеної\~\~відповідачем [PERSON] у зв`язку з розглядом справи у розмірі 5000,00грн., та вважає, що саме такі витрати є співрозмірними із складністю даної справи і підлягають стягненню з позивача.

Outcome: approved