Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

Керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору на стороні позивача: Державне підприємство «Київська лісова науково-дослідна станція» про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом скасування наказу, рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки. Позов обґрунтовано тим, що наказом Головного управління Держземагенства у Київській області № КИ/3222482400:03:006/00012400 від 16 січня 2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва [PERSON] на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та передано їй у власність земельну ділянку загальною площею 0,105 га з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067, для ведення індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київського області Євко В.В. прийнято рішення від 17.03.2014 року № 11669100 про державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на спірну земельну ділянку (номер об`єкта нерухомого майна 315007532224). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1687 від 25.04.2014 року [PERSON] відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067 на користь [PERSON] . На підставі\~договору купівлі-продажу\~земельної ділянки\~№ 2428\~від 24.12.2014\~року [PERSON] \~відчужив земельну\~ділянку з\~кадастровим номером\~3222482400:03:006:5067\~на користь\~ [PERSON] ,\~яка на\~підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1169 від 04.05.2016 р. в свою чергу відчужила спірну земельну ділянку на користь [PERSON] . В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1921 від 25.05.2018 року [PERSON] відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067 на користь [PERSON] .. Відповідно до рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куксової М.С. від 25.05.2018 року № 41296450 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на спірну земельну ділянку (номер запису про право власності: 26332500, дата державної реєстрації: 25.05.2018 року). Прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка розташована на землях лісогосподарського призначення в кварталі 53, виділ 14 за планово-картографічними\~матеріалами лісовпорядкування 2003 року Першотравневого лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція», а за планово-картографічними\~матеріалами лісовпорядкування 2003 року лісництва в кварталі 53 виділ 16, тому, на думку прокурора, володіння та користування відповідачем [PERSON] вказаною земельною ділянкою є неправомірним. Рішення про погодження зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, про вилучення її із державної власності та передачі у приватну власність не приймалось. З урахуванням того, що спірна земельна ділянка є особливо цінною, то вона відноситься до земель з обмеженим оборотом і набуття громадянами та юридичними особами прав на неї є неможливим. Цивільний оборот земельних ділянок лісогосподарського призначення є і був обмежений законодавчо з огляду, зокрема, на приписи ЗК України та ЛК України. А тому, спірна земельна ділянка надалі перебуває в державній власності і повноваженнями розпоряджатися нею, вилучати її з чи надавати в постійне користування з 27.05.2021 року наділена Київська ОДА. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положення ст. 152 ЗК України визначають, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Як зазначає прокурор, зайняття відповідачем [PERSON] земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням вимог чинного законодавства необхідно розглядати як негаторний позов, оскільки відповідне зайняття не пов`язане з позбавленням держави володіння нею. Таким чином, прокурор просить суд: - усунути перешкоди у здійсненні Київською ОДА права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, шляхом визнання недійсним наказу Головного управління Держземагенства у Київській області № КИ/3222482400:03:006/00012400 від 16 січня 2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність»; - усунути перешкоди у здійсненні Київською ОДА права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.05.2018 року за індексним номером 41296450 з одночасним припиненням речових прав [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067; - усунути перешкоди у здійсненні Київською ОДА права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, шляхом її повернення на користь держави в особі Київської ОДА з незаконного володіння [PERSON] ; - стягнути з відповідачів на користь Київської обласної прокуратури судовий збір в розмірі. 13.06.2022 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження. 01.08.2022 року та 22.09.2022 року відповідачем Головним управлінням подано до суду відзив на позов. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, Головне управління зазначає, що оспорюваний наказ є ненормативним правовим актом, який вичерпує свою дію внаслідок його виконання, тому його скасування та/або визнання недійсним не породжує наслідків для власників земельних ділянок. За твердженнями Головного управління прокурором не доведено, що спірна земельна ділянка на момент прийняття оспорюваного наказу відносилась до земель лісового фонду. Крім того, Головне управління зазначає, що враховуючи відсутність будь-яких підстав для відмови у передачі спірної земельної ділянки у власність [PERSON] , Головним управлінням Держземагенства у Київській області, на підставі ст. ст. 116, 118, 122, 186 ЗК України, 16 січня 2014 року видано наказ № КИ/3222482400:03:006/00012400 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність». 23.08.2022 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Дяченко І.В. подано до суду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.08.2022 року у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду відмовлено. 26.08.2022 року представник відповідача [PERSON] адвокат Дяченко І.В. подав до суду відзив на позов, зазначивши, що прокурором обрано неправильний спосіб захисту, оскільки на даний час за власником земельної ділянки зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Обрання неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Представник відповідача [PERSON] зазначає, що про відсутність порушення законодавства щодо передачі спірної земельної ділянки у власність [PERSON] свідчить висновок Управління Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області № 32-03 від 11 січня 2014 року про погодження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 5-ти громадян України, зокрема [PERSON] , для індивідуального садівництва на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, оскільки у зазначеному висновку відсутні дані про те, що землевпорядна документація складена з порушенням чинних та той час правил та/або процедур, або не відповідає вимогам закону. Окрім цього, за результатами проведеного у грудні 2018 року Північним офісом Державної аудиторської служби України аудиту фінансово-господарської діяльності ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» за період з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2018 року державною аудиторською службою не було встановлено жодних самозахватів та/або неправомірних вилучень, та/або зміни цільового призначення лісових земельних ділянок в кварталі 53 виділ 16 (14). Таким чином, представник відповідача [PERSON] стверджує, що передача Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області у власність відповідачу [PERSON] спірної земельної ділянки була здійснена в порядку та у спосіб встановлений ст. 118 ЗК України та в межах повноважень, визначених ч. 4 ст. 122 цього Кодексу, а тому відсутні підстави для визнання оспорюваного наказу недійсним. Представник відповідача [PERSON] зазначає, що [PERSON] , в силу положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, є добросовісним набувачем земельної ділянки з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067, з огляду на те, що він придбав спірну земельну ділянку у травні 2018 року у [PERSON] , то інформацією про процедуру вилучення та надання у власність цієї земельної ділянки у 2014 році не володів. Окрім цього, у поданому до суду відзиві представником відповідача [PERSON] письмово заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог прокурора у справі. 05.09.2022 року прокурор направив до суду відповідь на відзив представника відповідача [PERSON] , відповідно до якого зазначає, що прокурором обрано вірний спосіб захисту, а саме пред`явлення до суду негаторного позову, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та будь-яким органом державної влади чи місцевого самоврядування жодних рішень про її вилучення з державного лісового фонду і з постійного користування спеціалізованого лісогосподарського підприємства не приймалось. Таким чином, прокурор стверджує, що право розпорядника, постійного користувача та дійсного володільця земельною ділянкою з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067 до цього часу у законний спосіб не припинене, що вказує на те, що у [PERSON] не виникло право власності на спірну земельну ділянку, в силу законодавчо встановлених обмежень на оборот земель лісогосподарського призначення. Крім того, прокурор вказує, що в силу положень ст. ст. 19, 55, 84 ЗК України та ст. 5 ЛК України спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовується для ведення лісового господарства у порядку, визначеному ЛК України. Прокурор стверджує,\~що оскільки\~за даними\~планово-картографічних\~матеріалів лісовпорядкування Першотравневого лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» спірна земельна ділянка відноситься до земель державного лісового фонду, то її передача у власність громадян мала відбуватись за спеціально встановленою процедурою та спеціально уповноваженим законодавством органом, яким не було Головне управління Держземагенства у Київській області. Окрім цього, прокурор зазначає, що проведення аудиту було спрямоване в цілому на надання оцінки діяльності державного підприємства і не покликано виявляти факти самозахвату земельних ділянок та порушення вимог земельного законодавства іншими фізичними та юридичними особами, органами влади та самоврядування. 07.11.2022 року представник відповідача [PERSON] адвокат Дяченко І.В. направив до суду заперечення щодо наведених прокурором у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів. Представник відповідача [PERSON] зазначає, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 56 ЗК України, ч. 4 ст. 7, ч. 1 ст. 8, ст. 12 ЛК України ліси та землі лісового фонду України можуть бути передані у приватному власність громадян та юридичних осіб України, що спростовує доводи прокурора про не можливість передання земель лісового фонду у приватну власність. Крім того, представник відповідача зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у пункті 56 постанови від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначила, що зайняття земельної ділянки лісового фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за приватною особою треба розглядати як пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, а належним способом захисту прав власника є саме віндикаційний позов, до якого застосовується позовна давність. Таким чином, представник відповідача [PERSON] стверджує, що прокурором обрано неправильний спосіб захисту інтересів держави. На думку представник відповідача [PERSON] , держава в особі Київської ОДА не була та не є ані власником, ані володільцем спірної земельної ділянки як окремого, новоствореного 14.01.2014 року об`єкта цивільних прав з індивідуально визначеними ознаками (окремими межами, площею, цільовим призначенням та присвоєним кадастровим номером), оскільки будь-які рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067 відсутні, тому прокурор не має права вимагати її повернення на користь держави з володіння [PERSON] . Крім того, представник відповідача [PERSON] зазначає, що не встановлення за результатами проведеного центральним органом виконавчої влади, на який покладено обов`язок збереження державних фінансових ресурсів (лісових ресурсів), аудиту самозазахвату та/або неправомірних вилучень, та/або зміни цільового призначення лісових земельних ділянок в кварталі 53 виділ 16 (14) Першотравневого лісництва ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» свідчить про те, що спірна земельна ділянка не відносилася та не відноситься до лісових земельних ділянок державної власності. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подавала. Участі у підготовчих засіданнях та при розгляді справи по суті не приймала. ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» своїм правом на надання пояснень щодо позову або відзиву не скористалось. Участі у підготовчих засіданнях та при розгляді справи по суті не приймало. 22.12.2022 року представник відповідача [PERSON] адвокат Дяченко І.В. подав до суду заяву про повернення відповіді прокурора на відзив без розгляду. Протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.03.2023 року у задоволенні заяви про повернення відповіді прокурора на відзив без розгляду відмовлено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 19.04.2023 року розгляд справи по суті відкладено на 11.05.2023 року. В судове засідання 11.05.2023 року з`явилася прокурор Тарасенко А.С. Поданий позов в повному обсязі підтримала та просила його задовольнити з підстав, наведених в позові, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. В судове засідання 11.05.2023 року з`явились відповідач [PERSON] та його представник адвокат Дяченко І.В. Проти позову заперечували та просили суд відмовити у його задоволенні. Також, просили суд врахувати правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду. Інші учасники справи в судове засідання 11.05.2023 року не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши прокурора, відповідача [PERSON] та його представника, суд приходить до висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав. Як установлено судом та свідчать матеріали справи, наказом Головного управління Держземагенства у Київській області № КИ/3222482400:03:006/00012400 від 16.01.2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», зокрема затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва [PERSON] на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та передано їй у власність земельну ділянку загальною площею 0,105 га з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067, для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. 17.03.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Євко В.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 11669100, яким внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 4997884 про право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067. 25.04.2014 року між [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1687. 24.12.2014 року між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., зареєстрований в реєстрі за № 2428, за умовами якого [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067. В подальшому, 04.05.2016 року між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., зареєстрований в реєстрі за № 1169, за умовами якого [PERSON] придбав у [PERSON] спірну земельну ділянку. Суд встановлено, що 25.05.2018 року укладено, 25.05.2018 року право приватної власності відповідача [PERSON] на вказану спірну земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується наявною в матеріалах справи Інформаційною довідкою № 299705199 від 15.02.2022 року. Підставою для державної реєстрації зазначено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 25.05.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., зареєстрований в реєстрі за № 1921, за умовами якого [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067, площею 0,105 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Горенська, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва. За змістом ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача Приписами ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Таким чином, правом на пред`явлення позову до суду загальної юрисдикції наділені, зокрема, як уповноважені органи державної влади чи органи місцевого самоврядування самостійно, так і прокурори в їх інтересах, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Як зазначено в позовній заяві, підставою для представництва прокурором інтересів держави в особі Київської ОДА шляхом подання позову є неправомірне вибуття земельної ділянки лісогосподарського призначення із державної власності та з користування постійного лісокористувача, що, у свою чергу, призвело до заподіяння шкоди інтересам держави. Однак, Київська ОДА як орган державної влади, який з 27.05.2021 року уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, не вжила достатніх заходів, в тому числі позовного характеру, щодо її повернення у державну власність. За змістом ст. 15 та ст. 16 ЦК України, особа чиї майнові права та інтереси порушені має право на їх захист та на звернення за цим захистом до суду. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права та інтересу є підставою для звернення особи до суду за їх захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що зазвичай суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункти 5.5, 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 310/11024/15-ц). При цьому зазвичай належний і ефективний спосіб захисту саме той, який спрямований на саме ті правові наслідки, які захищають право. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17, від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 09.02.2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87) та від 22.02.2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21)). Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.03.2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 69) при виборі позивачем способу захисту слід виходити з того, що обраний спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. З матеріалів справи вбачається наступне: - предметом позову в даній справі є матеріально-правова вимога про усунення перешкод у здійсненні Київською ОДА права розпорядження та користування земельною ділянкою з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067, площею 0,105 га, шляхом її повернення на користь держави в особі Київської ОДА із незаконного володіння відповідача [PERSON] ; - підставами позову є: 1) факт перебування спірної земельної ділянки в державній власності та володінні держави, оскільки вона є земельною ділянкою з обмеженим оборотом, враховуючи її лісогосподарське призначення, а тому набуття спочатку відповідачем [PERSON] , а згодом відповідачем [PERSON] прав на неї неможливе в силу вимог ЗК України та ЛК України; 2) неправомірний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відповідача [PERSON] на спірну земельну ділянку чинить перешкоди державі в особі Київської ОДА в реалізації її прав на вільне користування, володіння та розпорядження нею. Правовою підставою позову прокурор зазначає ст. 391 ЦК України та ст. 152 ЗК України, положення яких передбачають, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном спірною земельною ділянкою. Проаналізувавши предмет та підстави даного позову, а також доводи учасників справи, суд зазначає таке. В позадоговірних відносинах, які мають місце в даній справі, особа чиї права та інтереси порушені має право захистити їх, зокрема, шляхом подання віндикаційного або негаторного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (пункт 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16). Водночас, негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Критерії для розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлені в пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц. Так, в даній постанові Велика Палата Верховного Суду частково відступила від своїх попередніх висновків (шляхом їх уточнення) та висловила правову позицію, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є: відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у пунктах 43, 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду. Крім цього, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. Саме таку правову позицію відображено в пункті 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі № 48/340, а також у пункті 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17. Таким чином, слід розмежовувати і не надавати однакового юридичного значення двом презумпціям, які для третіх осіб створює запис у реєстрі, а саме презумпції наявності права власності (в тому числі права володіння як складової права власності) цієї особи і презумпції фактичного володіння. Зокрема, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), однак не набуває право володіння на відповідне майно, так як воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. З огляду на це, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна (пункти 64, 65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц). Крім цього, у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні (пункт 66 постанови від 23.11.2021 року). Як встановлено судом та свідчать матеріали справи, право власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку площею 0,105 га з кадастровим номером 3222482400:03:006:5067 (яка думку прокурора перебуває у власності держави в особі Київської ОДА) зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.05.2018 року. Таким чином, судом встановлено, що на даний час відповідач [PERSON] є останнім набувачем спірної земельної ділянки. Пред`являючи даний негаторний позов, прокурор посилається на те, що спірна земельна ділянка є ділянкою лісогосподарського призначення, цивільний оборот яких є і був обмежений законодавчо, з огляду на положення ЗК України та ЛК України. Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14-ц та від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 висловила правову позицію, що набуття права громадянами та юридичними особами на землі з обмеженим оборотом всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. З цього приводу суд зазначає таке. Зазначену прокурором правову позицію Велика Палата Верховного Суду зробила при розгляді справ предметом котрих були земельні ділянки водного фонду, зокрема ділянки, які знаходяться у прибережних захисних смугах на землях державної та комунальної власності. Натомість при розгляді справ предметом яких були земельні ділянки лісового фонду, Велика Палата Верховного Суду притримувалася позиції, що захист права власності держави чи відповідної територіальної громади повинен здійснюватися шляхом подання віндикаційного позову, а не негаторного. Вказане підтверджується постановами Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц. В постанові від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в поряду ст. 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (пункт 56) та відступила від висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постановах від 04.02.2020 року у справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, № 911/3897/17 та від 03.09.2020 року у справі № 911/3449/17 про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями означає перехід до них права володіння цими землями, та про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення є неможливим (п. 68). При цьому в постанові № 359/3373/16-ц від 23.11.2021 року Велика Палата Верховного Суду розмежувала відмінність в підходах до обрання способів при захисті прав та інтересів держави або територіальної громади щодо земельних ділянок водного фонду та земельних ділянок лісового фонду. Зокрема, на відміну від земельних ділянок водного фонду володіння котрими є неможливим в силу неможливості набуття права приватної власності на них, володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі ст. 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до ст. 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб. Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою (пункти 53, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц). З матеріалів даної справи вбачається, що на підставі наказу Головного управління Держземагенства у Київській області № КИ/3222482400:03:006/00012400 від 16.01.2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва [PERSON] на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та передано їй у власність спірну земельну ділянку, яка у подальшому неодноразово відчужувалася третім особам шляхом укладення відповідних договорів купівлі-продажу. Судом встановлено, що на даний час за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірної земельної ділянки є відповідач [PERSON] . Тобто, [PERSON] є останніми набувачами спірного нерухомого майна. З огляду на все зазначене вище, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав держави є звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якими воно зареєстроване на праві власності Разом із цим Керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської ОДА звернувся до суду з негаторним позовом, що не відповідає належному способу захисту. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155) та від 25.01.2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46)). З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку, що прокурором в даній справі обрано неналежний спосіб захисту прав позивача. Відтак, позов Керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської ОДА слід залишити без задоволення. Відповідно до ч. 1-2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За змістом ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Враховуючи те, що позов залишено без задоволення, сплачений судовий збір за подання цього позову покладається на Київську обласну прокуратуру.

Outcome: dismissed