Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовує тим, 15 серпня 2016 вона передала [PERSON] 120 тисяч гривень в підтвердження наміру укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . На підтвердження наміру укладення правочину [PERSON] написала розписку, відповідно до якої взяла на себе зобов`язання після оформлення усіх необхідних документів (прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] ), нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, але не пізніше 31 грудня 2017 року. Окрім того, 15.08.2016 року ними було укладено попередній договір, відповідно до умов якого ними було обумовлено всі обставини щодо наміру з нотаріального оформлення договору купівлі-продажу та погоджено вартість вказаної квартири 120 тисяч гривень. За усною домовленістю [PERSON] 15.08.2016 року посвідчила довіреність, на підставі якої позивачем було оформлено усі правовстановлюючі документи на спадкове майно, належне [PERSON] 18.01.2018 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Після оформлення документів щодо спадкового майна, позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири, але відповідач свідомо уникає будь-яких контактів та на телефонні дзвінки не відповідає, що свідчить про ухилення від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. За вказаних обставин, позивач вважає, що відбулось повне виконання умов договору купівлі-продажу, та просить визнати договір купівлі-продажу дійсним та визнати за ним права власності на земельну ділянку. Ухвалою судді Радивилівського районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2018 року позовну заяву [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків (для подання позовної заяви з долученими до неї документи в перекладі на російську мову). 19 листопада 2018 року позивачем подано заяву на усунення недоліків, вказаних в ухвалі суду. Ухвалою суду від 22 листопада 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, вирішено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями року справу передано для розгляду судді Радивилівського районного суду Троцюк В.О. Ухвалою від 22 лютого 2021 року справа прийнята до свого провадження, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 06 травня 2021 року провадження у справі зупинено в зв`язку з направленням судового доручення про надання правової допомоги до компетентного суду російської федерації. Станом на 11.01.2023 року інформації про стан виконання судового доручення судом не отримано. 24 січня 2023 року провадження у справі було поновлено, в зв`язку з зупиненням дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь. Виклик відповідача в судове засідання здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». 16 березня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги повністю, посилаючись на наведені у позові доводи. Додатково пояснила, що в той час, коли між нею та відповідачем було укладено попередній договір, вони не могли укласти договір купівлі-продажу квартири в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане майно. Окрім того, в телефонних розмовах [PERSON] неодноразово визнавала, що належну їй квартиру вона продала, будь-яких претензій щодо даної нерухомості вона немає. Також підтвердила, що не має наміру приїжджати в Україну. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася,хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Про причини неявки до суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності не надходило, відзив на позовну заяву не подала. Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутності відповідача, суд враховує, те, що судом було вжито усіх заходів для забезпечення явки відповідача у судове засідання, та, відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, відповідач, з опублікуванням оголошення про його виклик вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача, перевіривши фактичні обставини справи, наявні докази в їх сукупності та взаємозв`язку суд з врахуванням того, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с.6) 15 серпня 2016 між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір, відповідно до якого [PERSON] зобов`язалася передати у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Сторони домовились, що вартість вказаної квартири становить 120000 гривень та не підлягає коригуванню чи зміні незалежно від будь-яких обставин. Також сторони домовились нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири після підготовки усіх необхідних документів (прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] ), але не пізніше ніж до 31 грудня 2017 року. Вказаний договір підписаний [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). [PERSON] отримала від [PERSON] кошти в розмірі 120000 гривень, в підтвердження наміру укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , що підтверджується розпискою від 15.08.2016 року. (а.с.4). Згідно із частиною першою\~статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. В обґрунтування заявлених вимог позивач стверджує, що вона домовилася з відповідачем [PERSON] про купівлю нерухомого майна - квартири, визначили її ціну, уклали попередній договір про наміри укласти договір купівлі-продажу, після отримання всіх необхідних документів (прийняття спадщини [PERSON] після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] ), але не пізніше 31.12.2017 року, однак на даний час відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Вважає, що вони домовилися щодо всіх істотних умов договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення», тому суд може визнати такий договір дійсним та визнати за нею право власності на вказану квартиру. Однак з такими аргументами позивача суд не може погодитися виходячи із таких норм права. Частиною першої\~статті 628 ЦК України\~визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до\~статті 639 ЦК України\~договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно із частиною першою\~статті 655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Форма договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна чітко визначена\~статтею 657 ЦК України, за якою такий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Тобто, законом встановлено умови щодо форми укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, будинку або іншого нерухомого майна, внаслідок якого відбудеться правомірний перехід права власності на таке майно. Відповідно до\~статті 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Отже, рішення суду про визнання договору дійсним в судовому порядку можливо тільки тоді, коли договір щодо нерухомого майна укладено в належній формі, із зазначенням усіх істотних умов договору, але відсутнє його нотаріальне посвідчення, і це неможливо вчинити через те, що така можливість втрачена. Істотними умовами договору є предмет, ціна та строк дії. Також істотними умовами вважаються такі умови, на яких наполягає хоча б одна зі сторін договору (стаття 638 ЦК України). Тобто сторони можуть самостійно визначати умови договору, які не повинні суперечити законодавству. Закон акцентує на тому, що всі наведені обставини у сукупності, а саме: домовленість щодо усіх істотних умов договору, повне або часткове виконання договору, ухилення від його нотаріального посвідчення, мають бути доведені належними та допустимими письмовими доказами. Відповідно до\~\~п.13\~постанови пленуму Верховного Суду України\~\~№9 від 06.11.2009\~при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч.2\~ст.220 ЦК України. Відповідно до ст.16 ЦК України\~звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права власності на нерухоме майно позивач в силу ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України\~зобов`язаний на засадах змагальності переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог, а саме факт неможливості оформити договір купівлі-продажу у позасудовому порядку та довести, що має місце невизнання або оспорювання належного позивачеві права, яке підлягає захисту у судовому порядку. На підставі поданих доказів, позивачем не доведено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої\~статті 220 ЦК України. Відповідно до частини третьої\~статті 640 ЦК України\~в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до положень ч.1\~ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (ч. 2\~ст. 635 ЦК України). Отже, єдиним зобов`язанням, яке виникає внаслідок укладення попереднього договору, є зобов`язання укласти у майбутньому основний договір, на умовах та у порядку, що визначені таким попереднім договором. Відтак, невиконання попереднього договору не тягне за собою перехід права власності на майно. Згідно вимог законодавства сторона договору може вимагати відшкодування збитків, а не визнання права власності на майно, зазначене у попередньому договорі. За таких обставин, відсутні передбачені законом підстави для визнання права власності на спірне нерухоме майно, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена. Враховуючи викладені\~норми права\~та встановлені\~судом обставини\~у справі,\~суд приходить до висновку, що викладене є підставою для відмови в задоволенні позову, а визнання позову представником відповідача суперечить чинному законодавству. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1904,80 грн., залишити за позивачем

Outcome: dismissed