Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Позивач просить суд визнати недійсним заповіт від 03 листопада 2017 року, де заповідачем є [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лящук Оленою Вікторівною і зареєстрованого в реєстрі за №1463 Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2021 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.10.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає, що нотаріально посвідчений заповіт, який оскаржується, складений [PERSON] , який через власний психічний та емоційний стан не усвідомлював значення своїх дій, а відповідач-1 не діяв відповідно до вимог ст.ст.43, 44 Закону України «Про нотаріат», п.1,2 гл.3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5. Як вбачається з тексту оскаржуваного заповіту відповідач-1 не здійснив перевірку дієздатності [PERSON] 03.11.2017р. [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений відповідачем-1 і в якому заповідав своє майно відповідачу-2. [INFO] [PERSON] помер. Позивач є дружиною померлого [PERSON] , де оскаржуваним заповітом зачіпаються і її інтереси в частині визначення частки спадкового майна тощо. Позивач вважає, що спірний заповіт складений з порушенням вимог чинного законодавства, а саме ч.2 ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Заповіт посвідчений відповідачем-1 складений особою, яка через власний психічний та емоційний стан не усвідомлювала значення своїх дій. Відповідно до норм чинного законодавства та відповідно до обставин справи, оспорюваний заповіт повинен бути визнаний недійним. У зв`язку із вищевикладеним, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом до відповідачів. Відповідач-1 подала до суду відзив в якому зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що факт посвідчення заповіту жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси позивачки, оскільки позивачка не є дружиною заповідача та не належить до кола спадкоємців за законом, у зв`язку із тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.06.2021 року у справі №761/36538/18 шлюб між позивачкою та [PERSON] визнано недійсним. При посвідченні заповіту відповідачем-1 було встановлено особу і визначено обсяг цивільної дієздатності [PERSON] за його паспортом громадянина України та шляхом проведення з ним бесіди з метою встановлення його волевиявлення. На всі запитання [PERSON] відповідав усвідомлено, назвав ПІБ, дату і місце народження, місце проживання, пояснив, що у шлюбі не перебуває, не має дітей, тому заповідає майно сестрі. Мною було роз`яснено правові наслідки складання заповіту та можливість укладення договору довічного утримання-догляду, [PERSON] зрозумів їх відмінність, пояснив, що для нього є важливим, щоб право власності перейшло після його смерті, тому склав заповіт. Після викладення тексту заповіту з його слів за допомогою технічних засобів, [PERSON] самостійно прочитав заповіт, схвалив його та самостійно підписав. В момент вчинення заповіту [PERSON] усвідомлював значення своїх дій та керував ними. Позивач супроводжувала [PERSON] , оплачувала послуги, але не повідомила відповідача-1 про наявність у нього психічних розладів. Позивач подала до суду відповідь на відзив в якому зазначила, що заповідач [PERSON] , який був інвалідом II групи та з 1986 року страждав психічним розладом у вигляді шизофренії параноїдної форми, та за своїх психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій в момент укладання шлюбу. Оскільки і заповіт , і шлюб укладалися в один період, а саме 03.11.2017 - заповіт, 15.11.2017 - шлюб, то можна зробити висновок, що він не усвідомлював значення своїх дій і при укладенні заповіту. Відповідач-2 правом на подання відзиву не скористався. В судовому засіданні, яке відбулось 04.05.2023 року, позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених у позові. В судовому засіданні, яке відбулось 04.05.2023 року, представник відповідача-2 заперечила проти задоволення посилаючись на те, що факт посвідчення заповіту жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси позивачки, оскільки позивачка не є дружиною заповідача та не належить до кола спадкоємців за законом, у зв`язку із тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.06.2021 року у справі №761/36538/18 шлюб між позивачкою та [PERSON] визнано недійсним. В судове засідання, яке відбулось 04.05.2023 року, відповідач-1 не з`явилась, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Заслухавши позивача та її представника, представника відповідача-2, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини та відповідні їм докази, надавши оцінку кожному доказу окремо, а також доказам в сукупності, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15.11.2017 року, 15.11.2017 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається із копії заповіту від 03.11.2017 складеного [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшук Оленою Вікторівною і зареєстрованого в реєстрі за №1463, [PERSON] на випадок його смерті зробив особисте розпорядження: все його майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, і взагалі все те, на що він за законом буде мати право, в тому числі квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , він заповідає [PERSON] , [INFO] [PERSON] самостійно прочитав заповіт, схвалив його та самостійно підписав. Як вбачається із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.05.2018 року, [INFO] у віці 81 рік помер [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.06.2021 року у справі №761/36538/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] визнано недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України ,провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 1216 ЦК України, визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною першою статті 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Відповідно до ч.1 ст.40 СК України, шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Відповідно до ч.1 ст.44 СК України, у випадках, передбачених статтями 39-41 цього Кодексу, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.45 СК України, недійсний шлюб (стаття 39 цього Кодексу), а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. З огляду на те, що рішенням суду, яке набрало законної сили, шлюб між спадкодавцем та позивачем було визнано недійсним, тобто шлюб між позивачкою та [PERSON] є недійсним з 15.11.2017 року в силу приписів ч.1 ст.44 СК України, та суд звертає увагу на те, що на момент звернення до суду шлюб був недійсним. У зв`язку із вищевикладеним, суд дійшов висновку, що позивачка не є дружиною заповідача та не належить до кола спадкоємців за законом, а тому посвідчення спірного заповіту жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси позивачки, у зв`язку із чим, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Outcome: dismissed