Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

В листопаді 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив: визнати недійсним укладений 29 грудня 2017 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу 1/3 та 2/3 частин квартири [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю.В. за реєстровим №3107, у частині покупця 1/3 частини квартири [ADDRESS] та перевести на [PERSON] права та обов`язки покупця [PERSON] за Договором від 29 грудня 2017 року купівлі-продажу 1/3 та 2/3 частин квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю.В. за реєстровим №3107, у частині 1/3 частини квартири [ADDRESS] ; витребувати із володіння [PERSON] 1/3 частини квартири [ADDRESS] , шляхом передачі зазначеного майна у володіння [PERSON] ; припинити право власності [PERSON] на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] шляхом перерахування вартості 1/3 частини квартири [ADDRESS] , у сумі 6 666 грн. 67 коп. з депозитного рахунку Дарницького районного суду міста Києва, де вони зберігаються. В обґрунтування вимог посилається на те, що 13 лютого 2007 році [PERSON] набув у власність 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вказував, що 1/3 частина цієї квартири належала [PERSON] , яка зловживала алкогольними напоями, у зв`язку з чим з нею неможливо було досягти згоди щодо порядку користування спільним майном. Зазначав, що у жовтні 2017 року позивач [PERSON] дізнався, що його частка у спільному майні була продана [PERSON] за договором купівлі-продажу від 12 жовтня 2017року, якого він не укладав, оскільки цього дня перебував за кордоном, його дружина також не надавала згоди на відчуження спільного майна подружжя. Посилається на те, що з вказаного приводу [PERSON] звернувся до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення та з матеріалів досудового розслідування дізнався, що [PERSON] продала свою 2/3 частки квартири [PERSON] , який продав її [PERSON] . Вказував, що [PERSON] , який після смерті [PERSON] успадкував її частку у квартирі - 1/3, також продав її [PERSON] , який став єдиним власником квартири, після чого продав її [PERSON] . Позивач зазначив, що договір купівлі-продажу 2/3 частин квартири від 12 жовтня 2017 року не відповідає його внутрішній волі і суперечить вимогам ч.3 ст.203 ЦК України, в зв`язку з чим позивач у грудні 2019 року звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу 2/3 частин квартири від 12 жовтня 2017 року недійсним та оскільки спірне майно вибуло із володіння [PERSON] без його волі, з позовною вимогою про витребування 2/3 частини квартири у [PERSON] . Посилається на те, що за його позовною заявою ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 17.04.2020 відкрито провадження по справі № 753/24398/19, за результатами розгляду якої [PERSON] вважає себе законним власником 2/3 частини квартири. Зазначав, що у серпні 2020 року позивач [PERSON] дізнався, що 29 грудня 2017 року було укладено договір купівлі-продажу 1/3 та 2/3 частин квартири, згідно якого 1/3 частини кв. [ADDRESS] , [PERSON] продав [PERSON] , який став єдиним власником квартири, після чого продав її [PERSON] . Позивач зазначив, що договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири від 29 грудня 2017 року укладено з порушенням його переважного права при продажу частки у праві спільної часткової власності і суперечить вимогам ч.1, та ч.2 ст.362 та ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки він є законним власником 2/3 частин квартири і відповідно до ч.4 ст.362 ЦК України і на нього переводяться прав та обов`язків покупця 1/3 частини квартири. Вказав, що оскільки спірне майно вибуло із володіння [PERSON] без його волі, а тому майно необхідно витребувати у відповідача [PERSON] 17.11.2020 відкрито провадження, справу призначено в підготовче судове засідання. 28.01.2023 ухвалою суду провадження по цивільній справі № 755/19092/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лахно Юлія Вікторівна, про визнання договору недійсним, витребування майна, припинення права власності - зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі за позовом № 753/24398/19 [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиков Іван Володимирович, [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу. 16.02.2023 ухвалою суду провадження по справі поновлено. 13.03.2023 ухвалою суду розгляд справи призначено по суті. 08.05.2023 ухвалами суду відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про витребування доказів та зупинення провадження. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву з викладених підстав. Представником відповідача подано письмову заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивач дізнавшись про порушення свого права у жовтні 2017 року звернувся з заявою про вчинення злочину, а позов подано у листопаді 2020 року. Відповідачам було надіслано копію ухвали про відкриття провадження, позов з додатками, проте вони до суду з відзивом не звернулись. Приватний нотаріус Лахно Ю.В. з поясненнями по суті спору до суду не зверталась, про розгляд справи повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. На підставі нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу частини квартири від 13 лютого 2007 року [PERSON] набув у власність 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Власником 1/3 частини вищевказаної квартири була [PERSON] , після смерті якої її частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 грудня 2015 року перейшла до [PERSON] . За договором купівлі-продажу від 12 жовтня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиковим І.В. за реєстровим № 824, [PERSON] відчужив на користь [PERSON] належні йому на праві власності 2/3 частин квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Продаж вчинено за 76 000 грн. Того ж дня, право власності [PERSON] на спірне майно було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За договором купівлі-продажу від 11 грудня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю. В. за реєстровим № 2947, [PERSON] відчужила спірне майно на користь [PERSON] . Укладення цього договору відбулося за наявності відмови співвласника квартири [PERSON] від переважного права придбання 2/3 частки квартири та згоди чоловіка продавця [PERSON] . Продаж вчинено за 30 000 грн. 11 грудня 2017 року право власності [PERSON] на спірне майно було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 23859155; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38648665 від 11 грудня 2017 року 15:09:04. У подальшому, за договором купівлі-продажу від 29 грудня 2017 року , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю. В. за реєстровим № 3107, [PERSON] та [PERSON] відчужили належні їм 1/3 та 2/3 частки квартири на користь [PERSON] . Продаж вчинено за 20 000 грн. 29 грудня 2017 року право власності [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 2424305; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39051263 від 29 грудня 2017 року. За договором купівлі-продажу від 24 січня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю.В. за реєстровим № 180, [PERSON] відчужив на користь [PERSON] квартиру загальною площею 56 кв.м, житловою площею 39,5 кв.м, яка складається з трьох кімнат, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Продаж вчинено за 20 000 грн. 24 січня 2018 року право власності [PERSON] було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 24506233; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39331331 від 24 січня 2018 року. 26 серпня 2020 року Позивач отримав повідомлення про закінчення досудового розслідування та відкриття сторонами кримінального провадження №12017100020011517 матеріалів в порядку ст.290 КПК України. Відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року по справі № 753/24398/19, яке частково скасовано та змінено постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року було вирішено витребувати 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , рнокпп [NUMBER] ) на користь власника [PERSON] (зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , рнокпп [NUMBER] ). Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 23 листопада 2021 року встановлено, що [PERSON] , під час розгляду справи у зв`язку із укладенням шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . Одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у ЦК України. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Відповідно до положень частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині другій цієї норми здійснено поділ усіх правочинів на односторонні, двосторонні та багатосторонні, які є договорами. Згідно з нормами частини першої статті 626, частини першої статті 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України). Тож розпоряджатися майном, за загальним правилом, може тільки власник. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормою частини першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно положень статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Одним з фундаментальних принципів цивільного судочинства (засад) є принцип змагальності, який полягає у тому, що кожна сторона повинна (зобов`язана) довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (статті 12, 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом положень статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підтвердження вимог позову про недійсність оспорюваного договору позивачем надано копію рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року по справі № 753/24398/19, яке частково скасовано та змінено постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року. Судом було вирішено витребувати 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у [PERSON] на користь власника [PERSON] . Згідно з даними судовими рішеннями, що набрали законної сили, які суд бере до уваги як письмовий доказ, встановлено право власника [PERSON] на витребування 2/3 частин квартири у [PERSON] . Таким чином єдиним законним власником 2/3 частини квартири на момент виникнення спірних правовідносин був [PERSON] . Окрім того, як вбачається з договору купівлі-продажу 1/3 та 2/3 частин квартири від 29.12.2017 року [PERSON] продав свою 1/3 частину квартири [PERSON] . Відповідно до п.3 та п.8 зазначеного договору, за домовленістю сторін продаж всієї (1 частини) квартири вчинено за 20 000 грн., що повністю відповідає ринковій вартості квартири згідно звіту про оцінку майна, зробленого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Меркурій Партнерс» 28.12.2017. При цьому судом встановлено, що [PERSON] при продажі належної йому на праві спільної часткової власності 1/3 квартири, при укладанні договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2017, порушив переважне права купівлі співвласника [PERSON] та не виконав свого зобов`язання щодо письмового повідомити його про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Фактичні дані, які містяться у договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2017 свідчать про те, що [PERSON] порушив переважне право купівлі 1/3 частини квартири співвласником [PERSON] . При цьому позовна давність не підлягає застосуванню, оскільки позивач про порушення права дізнався 27.08.2020 з матеріалів кримінального провадження, за ознаками злочину передбаченого ч.4 ст.358 КК України, підробки документів для заволодіння 2/3 частин квартири [ADDRESS] , що належать [PERSON] , які були відкриті сторонам та 12.11.2020 звернувся до суду з заявленим позовом. При цьому за позовними вимогами про витребування майна позовна давність не застосовується. Доводи представника відповідача про те, що позивачу було відомо про порушення його права 26.10.2017 суд не бере до уваги, оскільки позивач звернувся до правоохоронних органів з заявою про підробку документів для заволодіння 2/3 частин квартири [ADDRESS] , що належать [PERSON] , а не 1/3 частин спірного майна. Жодних доказів, які б спростовували вказані обставини, відповідачами не надано, а відтак суд вважає доведеним, що при укладанні оспорюваного договору купівлі-продажу 1/3 частини квартири було порушене переважне право [PERSON] право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу та на інших рівних умовах. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог позову про недійсність оспорюваного договору з підстав того, що зміст правочину суперечить цьому Кодексу (частини перша статті 203 ЦК України), а саме порушене переважне право позивача перед іншими особами на її купівлю (частини перша та друга ст.362 ЦК України), в зв`язку з чим позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним оспорюваного договору у частині покупця 1/3 частини квартири є підставними в силу статей 215 та 216 ЦК України, а також про доведеність і обґрунтованість вимог позову про переведення на [PERSON] прав та обов`язків покупця [PERSON] за оспорюваним договором у частині 1/3 частини квартири (частини четверта статті 362 ЦК України). У п.5 постанови Пленуму Верховною Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано роз`яснення, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову застосовують норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини та на підставі цих норм вирішують справи. Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За нормою частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як роз`яснено у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. За приписами статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до положень частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати майно, придбане добросовісним набувачем за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Верховний Суд України у постанові від 17.12.2014 по справі № 6-140цс14 зазначив, що, розглядаючи спори щодо витребування майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а під час розгляду таких спорів мають бути установлені всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема, чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16. За обставинами справи установлено недійсність оспорюваного договору купівлі-продажу в частині купівлі-продажу 1/3 частини квартири, на підставі якого було порушене преважне право на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, а відтак вказаний договір не створив юридичних наслідків у виді переходу прав володіння, користування і розпорядження 1/3 частини квартири до [PERSON] . У подальшому [PERSON] за відплатним договором купівлі-продажу відчужив спірне майно на користь [PERSON] , однак таке відчуження також не є законними, адже продавець не володів необхідним обсягом повноважень щодо такого майна і не мав права на його відчуження. Окрім того, як вбачається з договору купівлі-продажу частин квартири від 24.01.2018 [PERSON] продав свою цілу (1 частину) квартири [PERSON] ( [PERSON] ) Відповідно до п.3 та п.8 зазначеного договору, за домовленістю сторін продаж всієї (1 частини) квартири вчинено за 20 000 грн., що повністю відповідає ринковій вартості квартири згідно звіту про оцінку майна, зробленого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Меркурій Партнерс» 11.01.2018. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження обізнаності [PERSON] про відсутність у [PERSON] прав на відчуження спірного майна, у зв`язку з чим суд виходить із добросовісності її дій. Добросовісність відповідача [PERSON] в розумінні статті 388 ЦК України не оспорюється і позивачами. Попри це, переведення на [PERSON] прав та обов`язків покупця за ціною, оголошеною для продажу та на інших рівних умовах, означає, що [PERSON] ( [PERSON] ) володіє нею незаконно, без відповідної правової підстави, а відтак вимога позову про витребування майна з чужого незаконного володіння є законною та обґрунтованою. Умови та порядок здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно встановлені нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» № 1952-VI від 01.07.2004 (далі - Закон № 1952-IV). Згідно з частиною 1 статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини 3 статті 26 Закону № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже з огляду на недійсність договору, на підставі якого спірне майно вибуло з власності [PERSON] , та витребування спірного майна з незаконного володіння [PERSON] , її право власності підлягає припиненню з відповідним набуттям права власності [PERSON] та стягнення з позивача шляхом перерахуванням на користь [PERSON] 1/3 вартості квартири [ADDRESS] в сумі 6666,67 грн. з Депозитного рахунку Дарницького районного суду м. Києва. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, відповідачами не спростовано заявлених позовних вимог. Відзиву на позов не надано. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 2522,40 грн., який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved