Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на будинковолодіння. Позовні вимоги обґрунтовує тими обставинами, що з відповідачкою по справі перебували в шлюбі, який розірвано 29 листопада 2016 року. Під час спільного проживання в шлюбі, позивачем та відповідачкою по справі, на земельній ділянці, площею 0,12 га, яка знаходиться в с. Лисогірка, було завершено будівництво житлового будинку з підвалом та мансандрою, також заново зведені господарські будівлі: сарай та гараж, викопана криниця. Домоволодіння знаходиться на території садового товариства «Цементник-2» за адресою : [ADDRESS] . У вищевказаному будинку сім`я проживає з 2005 року. 29.11. 2017 року. Відповідачка по справі скориставшись відсутністю позивача, подала заяву про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно, тобто зареєструвала право власності на вищенаведене будинковолодіння тільки на себе, після чого поставила вимогу позивачу про виселення з вищевказаного будинковолодіння. Позивач вважає, що вказане майно є спільною власністю сторін, у зв`язку із чим просить визнати, що будинковолодіння [ADDRESS] , зареєстроване 29.11.2017 році, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №1424946168224 на [PERSON] , є спільною сумісною власністю подружжя та визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 будинковолодіння [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засідання позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали і пояснили, що вони в зв`язку з визнанням позову не повинні сплачувати судові витрати, які поніс позивач. Заслухавши сторін, вивчивши матеріали справи в повному об`ємі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 16 лютого 1991 року, який розірваний рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 листопада 2016. (а.с. 6,13) З копії Держав ного акту серії ЯЕ №046873 виданого 13 серпня 2008 року вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1200 га, яка розташована в с.Лисогірка Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, цільове призначення земельної ділянки для ведення садівництва. (а.с. 51) Рішенням Виконавчого комітету Гуменецької сільської ради №27 від 22 лютого 2018 року, садовий будинок, що належить [PERSON] , розташований за адресою: [ADDRESS] переведено у житловий будинок садибного типу (а.с. 52) 29 листопада 2017 року державним реєстратором Мозолюк Л.О. на підставі: довідки про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, серія та номер: 66, виданий 23.11.2017, видавник: СТ «ЦЕМЕНТНИК-2»; державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯЕ№046873, виданий 13.08.2008, видавник: Управління земельних ресурсів у Кам`янець-Подільському районі; рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 27, виданий 22.02.2018, видавник: Гуменецька сільська рада, було зареєстровано право власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 82,7 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дана обставина підтверджується копією інформаційної довідки №183979660 від 08.10.2019 року. (а.с. 50) З копії технічного паспорту на вищевказаний будинок вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] є садибним будинком , рік побудови 1991. (а.с. 53-60). Самочинного будівництва в домоволодінні не виявлено. З копій Актів від 20.09.2021 року, від 21.11.2021 року, від 20.07.2021 року, від 21.08.2021 року вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та являється власником вказаного домоволодіння, однак там не проживає протягом року, з 2005 року догляд за домоволодінням здійснює [PERSON] , який здійснював його будівництво. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Верховного Суду України у справі №6-843цс17 від 24.05.2017 року. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Враховуючи, що спірний будинок з господарськими спорудами було збудовано сторонами під час шлюбу , то дане майно відноситься до спільного майна подружжя, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності і при поділі такого майна частки співвласників є рівними. При задоволенні позову суд також враховує визнання позову відповідачем. Враховуючи, що частки сторін в спірному домоволодінні є рівними , ніхто з сторін не наполягав на поділі домоволодіння в натурі чи на виплаті компенсації частки іншому з співвласників, суд вважає, що за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частки спірного домоволодіння. Згідно зі звіту про оцінку майна № 25-230316-001 станом на 16 березня 2023 року ринкова вартість домоволодіння становить 240\~000 гривень. Вартість 1/2 частки становить 120000 гривень. Таким чином за розгляд справи судом позивач повинен був сплатити судовий збір в сумі 3600 гривень , з яких 2400 гривень з позовних вимог про визнання спірного домовлодіння спільним майном подружжя та 1200 гривень з позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку судового розгляду , то позивачу в цьому випадку підлягало поверненню з державного бюджету судовий збір в сумі 1800 гривень ( 3600 х 50%). Враховуючи, що позивачем за розгляд справи судом було сплачено судовий збір в сумі 992 гривні 40 коп. , то ці кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в зв`язку з задоволенням позову. Крім того з відповідача на користь держави підлягають стягненню 807 гривень 60 коп. різниця між 1800 гривень та 992 гривнями 40 коп. ( 1800 992,40 = 807,60). З акту виконаних робіт від 19.12.2022 року та квитанції від 14 грудня 2022 року вбачається, що за надання правничої допомоги позивачем адвокату Гав`юку Д.М. було сплачено 7500 гривень. Представник відповідача [PERSON] вважає цю суму завищеною. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до правової позиції викладеної у Додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved