Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

До суду звернулося Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області з позовом до [PERSON] про конфіскацію земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Свої вимоги позивач мотивує тим, що згідно із інформацією державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09.02.2023р. за [PERSON] , яка є громадянкою російської федерації, 21.07.2020 року зареєстровано право приватної власності на земельні ділянки площею 1,9108 га за кадастровим номером 6122486000:01:002:0334, площею 0,1669 га за кадастровим номером 6122486000:01:003:0457 для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території колишньої Лозівської сільської ради Збаразького району Тернопільської області (на даний час Вишнівецька територіальна громада Кременецького району Тернопільської області). Однак, після набуття земельної ділянки у власність, у продовж строку, встановленого ч.4 ст.81 Земельного кодексу України, відповідачкою не відчужено вказані земельні ділянки, тому вони, згідно вимог ст.145 Земельного кодексу України, підлягають конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області. Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 22 березня 2023 року по даній справі відкрито спрощене позовне провадження із повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак від нього на адресу суду надійшла заява, в якій просить проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, хоча про час, день та місце розгляду справи була належним чином повідомлена оголошенням про виклик на веб-порталі судової влади України. Не повідомила відповідач і про причини своєї неявки в судове засідання. Також відповідачем не було подано відзиву на позов. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТзОВ «БІО-ЛАН» в судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам, хоча про день, час та місце розгляду справи їм було повідомлено належним чином. Неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши здобуті під час судового засідання докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд виходив із наступного. Так судом встановлено, що позивач [PERSON] , яка є громадянкою російської федерації, на підставі рішення Лозівської сільської ради Збаразького району Тернопільської області від 19 грудня 2019 року № 729 набула право власності на земельні ділянки 1,9108 га за кадастровим номером 6122486000:01:002:0334, площею 0,1669 га за кадастровим номером 6122486000:01:003:0457 для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території колишньої Лозівської сільської ради Збаразького району Тернопільської області (на даний час Вишнівецької територіальної громади Кременецького району Тернопільської області) (а.с.22). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником даних земельних ділянок є [PERSON] (а.с.16-19). При цьому також безспірно з`ясовано, що [PERSON] є громадянкою російської федерації, що підтверджується паспортом громадянина російської федерації (а.с.25). Однак, після набуття земельних ділянок у власність, [PERSON] порушуючи вимоги національного законодавства, протягом року їх не відчужила. Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону. Згідно норм ст. 19 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних. Положення статей 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм Земельного кодексу України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. У відповідності до ч. 5 ст. 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до ч.2 ст. 81 Земельного кодексу України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно із ч. 3 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Правовідносини, пов`язані з набуттям прав на землі сільськогосподарського призначення, прийнятих у спадщину нерезидентами, у т. ч. іноземними громадянами, врегульовано ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України, якою передбачено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно в ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Право власності на земельні ділянки [PERSON] набула з 21.07.2020 р. після державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Однак, у подальшому й по даний час земельні ділянки нею самостійно не відчужено. Чим безпідставно порушено річний строк, установлений ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України, про що вказано вище. Згідно пункту "е" ч. 1 ст. 140 Земельного кодексу України однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до п. "в" ч. 1 ст. 143 Земельного кодексу України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Відповідно до ч. 2 ст. 145 ЗК України у разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Оскільки [PERSON] протягом року з часу переходу права власності на земельні ділянки площею 1,9108га за кадастровим номером 6122486000:01:002:0334 та площею 0,1669га за кадастровим номером 6122486000:01:003:0457, які розташовані на території колишньої Лозівської сільської ради Збаразького району Тернопільської області (на даний час Вишнівецька територіальна громада Кременецького району Тернопільської області), з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, їх не відчужила, то право власності на зазначені земельні ділянки слід примусово припинити, шляхом конфіскації. Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92 цс 13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»), Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обгрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. У відповідності до ч. 4 ст. 145 ЗК України конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Враховуючи вищенаведене, та те, що [PERSON] , будучи іноземним громадянином, упродовж року (з 21 липня 2020 року по даний час) після набуття права власності на вказані земельні ділянки, не відчужила їх, є підстави для їх конфіскації у власність держави, а тому позовні вимоги слід задовольнити. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь позивача 2684грн. сплаченого судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved