Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу вона є власником 6/8 часток житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:91:181:0004, розташованих по [ADDRESS] . Вказаним домоволодінням вона володіє близько 25 років. На протязі всього цього часу її сусідами по вказаному будинку та земельній ділянці були [PERSON] та [PERSON] . Приблизно у 2006-2007 роках вказані особи перестали проживати у будинку та на протязі 10 років в іншій частині будинку взагалі ніхто постійно не проживає. На початку 2017 року позивач виявила бажання подарувати належну їй частину будинку своєму синові [PERSON] . Однак при підготовці усіх необхідних для цього документів представником позивача з інформації, що міститься в Державному земельному кадастрі про право власності та речові права на земельну ділянку, було встановлено, що сусідня частина належної позивачу земельної ділянки перебуває у володінні [PERSON] та [PERSON] , по 1/8 частці за кожним. Позивач вважає, що вказані особи набули право власності на вказані частини будинковолодіння на підставі договору купівлі-продажу, про наявність якого позивачу нічого невідомо. При цьому, на думку позивача, такий договір суперечить положенням цивільного законодавства, у зв`язку з чим є недійсним з огляду на положення ч.1 ст. 203, ч.1, ч.2 ст. 215 ЦК України, а також ч.1, ч.2 ст. 362 ЦК України, згідно з якими у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Водночас, при продажі зазначеного вище нерухомого майна відповідачами не дотримано положень статті 362 ЦК України та не повідомлено позивача належним чином про намір продати свою частку, із зазначенням цін та інших умов, на яких здійснюється продаж. Таким чином, договір купівлі-продажу вказаних часток будинковолодіння за адресою [ADDRESS] суперечить закону, а тому є недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 та ст. 369 ЦК України. При цьому позивач зазначила, що оскільки про факт продажу частини нерухомого майна та частини земельної ділянки їй стало відомо у 2017 році, встановлений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності нею не пропущений. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2017 справу було передано у провадження судді [PERSON] Ухвалою суду від 26.06.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 17.10.2017 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Кудієм М.О. подано письмові заперечення проти позову, в яких він просить відмовити у задоволенні позову, вказуючи на наступне. Дійсно, відповідачі [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку, посвідченого 22.11.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д., зареєстрованого в реєстрі за №2271, є власниками 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] . Однак така угода купівлі продажу житлового будинку укладалася з повним дотриманням вимог діючого законодавства, в тому числі приписів ст. 362 ЦК України щодо переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншими співвласниками. Так, продавці за договором купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] належним чином, у передбачений статтею 362 ЦК України спосіб, повідомляли іншого співвласника - позивачку [PERSON] про намір продати свою частку. Зазначене повідомлення зберігається у нотаріальній справі щодо укладеного договору купівлі-продажу в архіві приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д. Крім зазначеного письмового повідомлення про наміри продати житловий будинок, продавці також повідомляли про це [PERSON] особисто і безпосередньо у присутності свідків. Таким чином, позивачка [PERSON] була належним чином у передбачений законом спосіб, строк та формі повідомлена про наміри [PERSON] та [PERSON] продати свою частку в спільному майні. При цьому, оскільки позивачка [PERSON] , будучи обізнаною, відмовилася від здійснення переважного права на купівлю частки в спільному майні, продавці [PERSON] та [PERSON] на законних підставах реалізували своє право на продаж належної їм 1/4 частки житлового будинку, у зв`язку з чим при укладенні договору купівлі-продажу переважного права позивачки, як і інших прав, порушено не було. Крім того, представник відповідача вказує на безпідставність доводів позивача щодо невідповідності договору купівлі-продажу вимогам ст.ст. 203, 215, 362, 369 ЦК України, оскільки жодною нормою цивільного законодавства не передбачено недійсність, а тим більше нікчемність договору купівлі-продажу, у разі недотримання (порушення) переважного права співвласника на купівлю частки у спільному майні. Більше того, частиною 4 статті 362 ЦК України, яка є спеціальною та підлягає застосуванню до спірних правовідносин сторін по справі, встановлений певний спеціальний спосіб захисту прав особи у разі порушення її переважного права, а саме: у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Натомість, в порушення зазначених приписів законодавства позивачкою [PERSON] вибрано невірний спосіб захисту порушеного переважного права, оскільки заявлено позов про визнання договору недійсним, що не відповідає вимогам ст. 362 ЦК України. Крім того, позивачкою [PERSON] не виконано й другу обов`язкову умову звернення до суду за захистом порушеного переважного права, оскільки нею не внесено на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. В даному випадку ця сума становить грошовий еквівалент 45000 доларів США у національній валюті України, оскільки саме таку суму сплатили відповідачі по справі як покупці за договором купівлі-продажу. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] не мають правової підстави й не ґрунтуються на законі. Крім того, не відповідають дійсності і доводи позивачки про те, що вона на протязі 10 років не знала, що в іншій частині спірного будинку, в якому вона постійно проживає, змінилися власники і вона лише у 2017 році дізналася про угоду купівлі-продажу, оскільки вона добре знайома з відповідачами [PERSON] та [PERSON] з часу купівлі ними частки будинку, та знає їх вже 10 років як своїх сусідів. При цьому, позивачка [PERSON] , будучі обізнаною про факт укладення у 2006 році договору купівлі-продажу та особисто знайомою з новими власниками [PERSON] та [PERSON] , жодного разу не заявляла їм про свої претензії чи порушення прав. Також представник просить врахувати, що частиною 4 ст. 362 ЦК України, яка кореспондується з ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про переведення прав та обов`язків покупця встановлена спеціальна позовна давність в один рік. З огляду на наведене, строк давності звернення до суду позивачкою [PERSON] за фактом її порушених прав вже закінчився. Ухвалою суду від 19.04.2019 задоволено заяву представника позивача та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Степаненка В.Д. копію нотаріальної справи щодо укладеного договору договору-купівлі 1/4 частини спірного житлового будинку. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2021 справу передано у провадження судді Подільського районного суду міста Києва Ковбасюк О.О., оскільки суддю [PERSON] згідно з рішенням Вищої ради правосуддя №798/0/15-21 від 08.04.2021 звільнено з посади судді Подільського районного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку. Ухвалою судді від 18.06.2021 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Згідно з ухвалою суду від 21.09.2021 за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] . Ухвалами суду від 04.11.2021, 22.02.2022, 15.09.2022 витребувано по справі письмові докази. Ухвалою суду від 30.11.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, від її представника - адвоката Токовенка О.В. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Кудія М.О. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. З огляду на наведене, суд провів розгляд справи за відсутності учасників справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником частини будинковолодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Власниками 1/4 частини вказаного житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами були [PERSON] та [PERSON] , які на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2006, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д., зареєстрованого в реєстрі за №2271, продали належну їм частину вказаного нерухомого майна [PERSON] та [PERSON] , в рівних долях кожному. В обґрунтування позовних вимог позивачка стверджує, що такий договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки він укладений з порушенням вимог статті 362 ЦК України щодо переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншими співвласниками. Вирішуючи обґрунтованість таких її доводів, суд враховує наступне. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України, частини першої статті 81 ЦПК України). У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як визначено статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/ припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Наведена правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.05.2023 у справі №715/310/22 (провадження №61-9464св22). При розгляді даної справи судом також приймаються до уваги аналогічні роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, наведені у п. 7 Постанови №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з якими правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, наведені у п. 8 Постанови №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у якому зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Разом із цим, суд вважає, що у порушення вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України позивачкою [PERSON] не доведено, що при укладенні сторонами договору купівлі-продажу 22.11.2006 було порушено вимоги встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, а також те, що таким договором в момент його вчинення були порушені права та інтереси позивачки. Зокрема, суд вважає безпідставними доводи позивачки про те, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним у зв`язку з тим, що відповідачами [PERSON] та [PERSON] при його укладенні було порушено вимоги ч.1, ч.2 ст. 362 ЦК України. Так, згідно з положеннями статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається. Таким чином, з аналізу змісту вказаної статті вбачається, що жодних положень щодо підстав недійсності правочину вона не містить. При цьому суд також приймає до уваги, що жодною нормою цивільного законодавства не передбачено недійсність, а тим більше нікчемність договору купівлі-продажу, у разі недотримання (порушення) переважного права співвласника на купівлю частки у спільному майні, передбаченого статтею 362 ЦК України. З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача [PERSON] , наведені у письмових запереченнях проти позову, про безпідставність доводів позивача щодо невідповідності договору купівлі-продажу вимогам ст.ст. 203, 215, 362, 369 ЦК України. Крім того, суд враховує, що частиною 4 статті 362 ЦК України, яка є спеціальною та підлягає застосуванню до спірних правовідносин сторін по справі, встановлений певний спеціальний спосіб захисту прав особи у разі порушення її переважного права, а саме: у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Аналізуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що звернувшись у даному випадку до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, позивачка [PERSON] обрала невірний спосіб захисту свого права. Наведена позиція також була висловлена представником відповідача [PERSON] , а тому його доводи у цій частині суд також вважає обґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення вимог позивачки та захисту її прав у судовому порядку відсутні, оскільки позивачкою обрано неефективний спосіб захисту її прав. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Підсумовуючи все вищенаведене, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачкою судовий збір не підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed