Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Доніна Л.А. звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 600000 доларів США, що в еквіваленті на день звернення до суду становить 16290000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що позивачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в якості фізичних осіб-підприємців та надавали комісійні послуги з купівлі-продажу нерухомості. В жовтні 2008 року до них звернулася громадянка Російської Федерації [PERSON] з проханням допомогти у пошуку та придбанні земельної ділянки в Одеській області для власних потреб. Бажану землю пропонували до продажу відповідачі, які зобов`язались передати у власність [PERSON] земельні ділянки № [NUMBER] та [ADDRESS] , загальною площею 5,63 га. При цьому, з врахуванням того, що покупець є громадянином іншої держави (іноземцем), правочин щодо відчуження земельних ділянок було вирішено укласти на ім`я родича набувача [PERSON] . Сторонами була узгоджена вартість земельних ділянок в сумі 600000 доларів США, що підлягала передоплаті. 07.11.2008 року відповідачі отримали від позивачів обумовлену суму грошових коштів у повному обсязі, про що власноруч склали розписку. В якості гарантії виконання своїх обов`язків по укладенню нотаріальних договорів з покупцем, відповідачі залишили позивачам оригінали державних актів на земельні ділянки [NUMBER] та [NUMBER], які в подальшому були передані [PERSON] . Під час отримання грошей, продавці запевнили позивачів, що мають повний обсяг повноважень на відчуження землі та не існує будь-яких перешкод для підписання договору, зокрема, земельні ділянки, які ними продаються, не перебувають у спорі, під арештом, будь-яких претензій щодо них немає, правовстановлюючі документи на землю є дійсними. Однак, у визначений термін відповідачі договори з відчуження землі не уклали з незрозумілих причин, почали ухилятися від зустрічей, на телефонні дзвінки не відповідали, відповідь на вимогу від 30.09.2020 року про повернення коштів не надали. Явне ухилення відповідачів від повернення грошових коштів стало підставою для початку досудового розслідування кримінального провадження №12014160250001209, розпочатого за заявою позивачів за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України за фактом шахрайського заволодіння відповідачами чужим майном - грошовими коштами в сумі 600000 доларів США шляхом обману під виглядом продажу земельних ділянок із зловживання довірою потерпілих, вчинене в особливо великих розмірах. Отже, протиправні дії відповідачів та невиконання ними взятих на себе обов`язків по укладенню правочину із третьою особою, є підставою звинувачення позивачів у вчиненні кримінального правопорушення за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України, що підтверджується обвинувальним актом у кримінальному провадженні відносно позивачів, внесеному до ЄРДР за №12012170110000049 від 21.11.2012 року та іншими матеріалами кримінального провадження №522/10391/13-к, яке до цього часу перебуває на розгляді Приморського районного суду м. Одеси. В межах розгляду зазначеного кримінального провадження, 10.06.2021 року та 24.11.2021 року судом було допитано в якості свідка відповідача [PERSON] , який дав покази щодо продажу землі, підтвердив отримання від позивачів готівки в розмірі 600000 доларів США та надав копії документів, із яких позивачі зрозуміли, що у відповідачів фактично не було повноважень на продаж вищевказаних земельних ділянок, що вони не є їх власниками та щодо землі існує судовий спір. Саме тому договір з відчуження землі не був укладений між покупцем і продавцями. Відповідач [PERSON] до Приморського районного суду м. Одеси не з`явився, але 07.06.2012 року дав покази слідчому на стадії досудового розслідування, в яких також підтвердив отримання від позивачів грошових коштів в сумі 600000 доларів США. На неодноразові вимоги позивачів повернути безпідставно набуті кошти відповідачі не реагують, остання вимога, яка направлена позивачами 06.11.2019 року, залишена без відповіді, кошти не повернуті. Оскільки договір з відчуження землі між покупцем і продавцями укладений не був, позивачі вважають, що відповідачі безпідставно отримали грошову суму у розмірі 600000 доларів США, а тому зобов`язані повернути їм кошти для повернення [PERSON] . Посилаючись на те, що грошові кошти, отримані відповідачами, є такими, що набуті без достатньої правової підстави, позивачі звернулись з даним позовом до суду. В свою чергу, від представника відповідача [PERSON] - адвоката Вєлєва І.І. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити позивачам [PERSON] та [PERSON] в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив обґрунтовує тим, що розписка, яка, нібито, складена відповідачами і долучена позивачами в якості доказу факту передання грошових коштів, містить недоліки, які унеможливлюють її використання в якості доказу зазначеного факту. Так, позивачами не було надано жодних доказів щодо того, що розписка складена саме відповідачами. В розписці, окрім прізвища, ім`я та по батькові відповідачів, відсутня будь-яка ідентифікуюча інформація, яка б дала можливість встановити саме їх причетність до цієї розписки, зокрема, дати народження, серія та номер паспорту тощо. Таким чином не зрозуміло, чому позовна заява подається саме до відповідачів, оскільки в розписці можуть бути зазначені особи, які мають однакові з відповідачами прізвища, імена та по батькові. Крім того, розписка не містить будь-яких ініціалів суб`єктів, від яких були отримані кошти, а зазначаються лише прізвища російською мовою: « [PERSON] »; « [PERSON] ». Позовна заява не містить жодних доказів, які б могли довести факт того, що саме позивачами були передані грошові кошти фізичній особі [PERSON] та [PERSON] , а також що саме прізвища позивачів зазначені у розписці. Тому не зрозуміло, чому саме позивачами подається цей позов. Відповідно до змісту розписки, земельні паї належать невстановленим особам [PERSON] (без зазначення ідентифікуючих ознак). Прізвища « [PERSON] » зазначаються в розписці 2 рази «принадлежащий [PERSON] » та «на данный момент претензий не имеют». Тобто передбачається, що « [PERSON] » це, як мінімум 2 особи (можливо більше), оскільки кожного разу їхнє прізвище відмінюється в множині. В той же час відповідно до змісту державних актів про право власності на земельну ділянку ЯА №861244 та серії ЯА №861234 власником земельних ділянок є одна особа - [PERSON] . Зазначений недолік є черговим доказом того, що розписка є неналежним, недопустимим та недостовірним доказом, оскільки її зміст суперечить обставинам справи, зокрема позиції позивачів, викладеній в позовній заяві. В розписці також відсутні ідентифікуючи ознаки земельної ділянки. Там зазначається лише, що гроші передані за земельні паї [NUMBER] та [NUMBER], що знаходяться в масиві 23. В той же час відсутня така інформація, як кадастровий номер, місце розташування земельної ділянки. Розписка не містить розшифрування, що мається на увазі під земельними паями, оскільки чинне законодавство не містить такого поняття, як «земельні паї» для вже сформованої земельної ділянки. Між сторонами дійсно мали місце цивільно-правові відносини, але з того часу минуло більше 10 років, у зв`язку з чим на даний час не надається можливим встановити чи має вищевказана розписка, яка є неналежним та недопустимим доказом, відношення до тих відносин. Також, незрозуміло коли саме направлялась вимога про повернення грошових коштів у 2020 році, оскільки дата вимоги не співпадає із датами її формування, зазначеними на накладній №6505905016560 та фіскальному чеку. В описі відсутній відбиток календарного штампу місця приймання об`єкту поштового зв`язку, у зв`язку з чим не зрозуміло, якою датою було направлено лист із вкладенням, зазначеним в описі та чи було його відправлено взагалі та чи має відновлення долучений опис до накладної №6505905016560, а відтак він є неналежним доказом. Додатково зазначає, що до позовної заяви додано лише вимогу, адресовану [PERSON] , натомість вимога [PERSON] не направлялась. Представник відповідача вказує, що твердження позивачів, викладені в позовній заяві, не підтверджуються жодними доказами, доданими до неї. Так, розписка не містить жодної згадки щодо зобов`язання відповідачів укласти будь-який договір купівлі-продажу з будь-якою особою, так само не містить інформації щодо обов`язку відповідачів передати землі у власність [PERSON] , жодного слова про гарантії розписка не містить. Розписка також не містить інформації про те, що відповідачі мають повний обсяг повноважень на відчуження землі та не містить інформації щодо можливості укладення договорів, наявності чи відсутності судових спорів, арештів. В розписці навпаки зазначається, що земельні ділянки належать [PERSON] (без зазначення ідентифікаційних ознак особи), а також те, що [PERSON] жодних претензій не мають. Протокол допиту [PERSON] від 07.06.2012 року та журнал судового засідання про допит в якості свідка [PERSON] не містять інформації щодо того, що відповідачі взяли на себе обов`язок укласти в майбутньому певний договір купівлі-продажу, або що вони мають певний обсяг повноважень на відчуження землі. Оскільки обвинуваченими у кримінальній справі №522/10391/13-к є позивачі, то усі процесуальні рішення та документи, прийняті під час такого кримінального провадження, не є обов`язковими для суду при розгляді цивільного судочинства. Твердження позивачів про те, що відповідачі взяли на себе обов`язок укласти певний договір з певною особою є припущенням. Навіть якщо й припустити, що відповідачі отримали від позивачів зазначені в позові грошові кошти (хоча факт отримання грошових коштів не підтверджується матеріалами справи, а наявна розписка містить недоліки, що унеможливлюють її використання в якості доказу отримання грошових коштів) та що розписка дійсно існує, то виходячи з її змісту можна дійти висновку, що позивачі передали грошові кошти добровільно, достеменно знаючи, що отримують документи на земельні ділянки [PERSON] . І в розписці, і в державних актах зазначається, що власником земельних ділянок є [PERSON] . Позивачі, зазначаючи про те, що претензій до отриманих ними документів, вони не мають та скріплюючи зазначене твердження власноручними підписами, підтвердили факт того, що вони були обізнані щодо того, що отримують документи на земельні ділянки, що належать саме [PERSON] (або [PERSON] ) та знали, що в них відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проти вони здійснили таку оплату, однак згодом почали поводити себе суперечливо, вимагаючи повернення сплачених коштів. В розписці зазначається лише факт передачі державних актів та супутніх їм довідок та документів в обмін на грошові кошти. Жодних зобов`язань щодо укладення в майбутньому певних договорів чи інших документів розписка не містить. Отже, якщо припустити, що розписка дійсно існує та її зміст відповідає дійсності, то навіть в цьому випадку позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачі передали грошові кошти добровільно, достеменно знаючи, що в них відсутнє зобов`язання щодо сплати цих коштів, що свідчить про те, що ці кошти не підлягають поверненню. Позивачі [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з`явились, але від їх представника - адвоката Доніної Л.А. до суду надійшло клопотання, в якому вона просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, але від його представника - адвоката Вєлєва І.І. до суду надійшло клопотання, в якому він просить розглянути справу за його відсутності, у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подавав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] до судового засідання не з`явилась, про день, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, але судова повістка повернулась на адресу суду з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Приймаючи до уваги клопотання представника позивачів та представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 07.11.2008 року відповідачі [PERSON] і [PERSON] отримали від позивачів [PERSON] і [PERSON] грошові кошти у розмірі 600000 (шістсот) тисяч доларів за земельні паї [NUMBER] та [NUMBER], які знаходяться на масиві [NUMBER] , який належить [PERSON] , раніше викуплений ними, про що власноруч склали відповідну розписку (а.с.27). У вказаній розписці відповідачі також зазначили, що претензій до покупців не мають, [PERSON] на даний момент претензій ніяких не мають, відбулась домашня угода, вони передали держ.акти і довідки з документами, які до них додаються, натомість отримали гроші. В свою чергу, позивачі [PERSON] і [PERSON] вказали, що претензій до документів по паю [NUMBER] і [NUMBER] не мають, про що власноруч поставили свої підписи. Адвокат Доніна Л.А., яка діє в інтересах позивачів, у позовній заяві зазначила, що відповідачі зобов`язались передати у власність [PERSON] земельні ділянки № [NUMBER] та [ADDRESS] , загальною площею 5,63 га. В якості гарантії виконання своїх обов`язків по укладенню нотаріальних договорів з покупцем, відповідачі залишили позивачам оригінали державних актів на вказані земельні ділянки. Під час отримання грошей відповідачі запевнили позивачів, що мають повний обсяг повноважень на відчуження землі та не існує будь-яких перешкод для підписання договору, зокрема, земельні ділянки, які ними продаються, не перебувають у спорі, під арештом, будь-яких претензій щодо них немає, правовстановлюючі документи на землю є дійсними. В свою чергу, адвокат Вєлєв І.І., який діє в інтересах відповідача [PERSON] , заперечує причетність останнього до написання цієї розписки, заперечує факт передачі відповідачам грошових коштів саме позивачами, заперечує існування зобов`язань зі сторони відповідачів укласти будь-який договір купівлі-продажу з будь-якою особою та обов`язку передати земельні ділянки у власність [PERSON] , а також зазначає ряд недоліків, які, на його думку, унеможливлюють використання розписки в якості доказу факту передання грошових коштів. Однак суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача [PERSON] , оскільки вони спростовуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Так, з протоколів судових засідань, які відбувались в Приморському районному суді м. Одеси 10.06.2021 року та 24.11.2021 року в рамках розгляду кримінального провадження №522/10391/13-к за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, вбачається, що під час допиту свідка [PERSON] він підтвердив складання розписки та отримання від позивачів грошових коштів у розмірі 600000 доларів США (а.с.38-41, 44-45). Згідно протоколу допиту свідка від 07.06.2012 року під час допиту, проведеного старшим слідчим відділу розслідування особливо важливих злочинів СУ ГУМВС України в Одеській області Уштваном В.С., свідок [PERSON] підтвердив, що дійсно 07.11.2008 року відповідачем [PERSON] в його присутності власноручно була написана розписка, яка ними обома підписана, за якою вони отримали від [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 600000 доларів США, які [PERSON] розподілив наступним чином: йому віддав 200000 доларів США, а собі забрав всю іншу суму. Після огляду копії розписки [PERSON] зазначив, що грошові кошти у зазначеному розмірі вони з [PERSON] дійсно отримали за ділянки [ADDRESS] , і що з розписці все написано саме так, як було насправді (а.с.33-35). Під час допиту відповідачів [PERSON] та [PERSON] в якості свідків, останні попереджались про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 384 КК України за завідомо неправдиве показання, а тому суд вважає їх покази, надані рамках розгляду кримінального провадження №522/10391/13-к, такими, що підтверджують факт написання спірної розписки та отримання ними від позивачів грошових коштів у вказаному в ній розмірі. Відповідно до висновку експерта №ЕС-2510-14-2060.22 за результатами проведення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, складеного 09.02.2023 року судовим експертом ТОВ «Судова незалежна експертиза України» Ткачук І.А., яка обізнана про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України за завідомо неправдивий висновок, у тексті розписки від 07.11.2008 міститься інформація про те, що [PERSON] та [PERSON] отримали від «[PERSON]» та «[PERSON]» грошові кошти у розмірі «600000 тыс. $» (шістсот тисяч доларів США) за земельні паї «[NUMBER] та [NUMBER]», що знаходяться на масиві [NUMBER] , та передали офіційні документи, що підтверджують право власності на дані земельні ділянки, за результатами досягнутих домовленостей». Вищевказані докази достовірно підтверджують факт передачі позивачами [PERSON] та [PERSON] відповідачам [PERSON] і [PERSON] грошових коштів у обумовленому сторонами розмірі, а також існування певних домовленостей між сторонами, а тому суд визнає їх належними та допустимими доказами у справі, так само як і саму розписку. Крім того, суд приймає до уваги той факт, що більш ніж десять років тому між сторонами дійсно мали місце цивільно-правові відносини, про що зазначив представник відповідача у відзиві на позовну заяву. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч. ч. 1-3 ст. 545 ЦК України). На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що отримавши від позивачів оплату вартості земельних ділянок, відповідачі повинні були виконати свої зустрічні обов`язки по оформленню відповідних договорів купівлі-продажу земельних ділянок, однак цього не зробили. Невиконання відповідачами цього обов`язку підтверджується також наявністю у позивачів оригіналу розписки від 07.11.2008 року. Доказів протилежного представником відповідача не надано та в судовому засіданні не встановлено. Посилання представника відповідача на практику судів першої інстанції з питань, пов`язаних із необхідним змістом розписок, суд вважає недоречними, оскільки нормами ЦПК, а також іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок розгляду цивільних справ, не передбачено умов щодо застосування практики суду першої інстанції в якості релевантного джерела права. В судовому засіданні, яке відбулось 10.06.2021 року у залі судових засідань №233 Приморського районного суду м. Одеси відповідачем [PERSON] було надано ряд документів, з яких вбачається наступне. Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного в с. Прилиманське 03.01.2007 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] продає, а [PERSON] купує нерухоме майно - земельну ділянку площею 1,6900 га, кадастровий номер 5123783500020020515, що розташована на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, мас. 23 ділянка [NUMBER]-2, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.46). Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного в с. Прилиманське 03.01.2007 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] продає, а [PERSON] купує нерухоме майно - земельну ділянку площею 3,8600 га, кадастровий номер 5123783500010010514, що розташована на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, мас. 23 ділянка [ADDRESS] , цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.48-49). Відповідно до договору оренди землі, укладеного в с. Прилиманське 03.01.2007 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] продає, а [PERSON] приймає в довгострокове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, масив 23 ділянка [NUMBER] , площею 1,6900 га з кадастровим номером 5123783500020020515 (а.с.50-52). З актів прийому-передачі об`єкта оренди до договору оренди землі від 03.01.2007 року, складених в с. Прилиманське 03.01.2007 року вбачається, що [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв в довгострокове платне користування земельні ділянки загальною площею 3,86000 га, кадастровий номер 5123783500010010504, що розташована на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, мас. 23 ділянка [ADDRESS] , цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та земельну ділянку площею 1,7700 га, кадастровий номер 5123783500010010514, що розташована на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, мас. 23 ділянка [NUMBER], цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.53, 55). З актів прийому-передачі грошових коштів до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.04.2007 року, складених в с. Прилиманське 03.01.2007 року, вбачається, що [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв суму грошей у розмірі 2020000 грн (два мільйона двадцять тисяч) грн, що являється еквівалентом 400000 (чотириста тисячам) доларів США, виходячи із офіційного обмінного курсу НБУ 1 USD = 5.05 грн (а.с.54, 56). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №861244 від 22.11.2005 року, [PERSON] є власником земельної ділянки, розташованої на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської обл. мас. 23 діл. [NUMBER], цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.57). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №861234 від 22.11.2005 року, [PERSON] є власником земельної ділянки, розташованої на території Прилиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської обл. мас. 23 діл. [NUMBER], цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.58). Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому, що передбачено ч. 1 ст. 656 ЦК України. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються (ч. 1 ст. 132 ЗК України). Станом на момент виникнення спірних правовідносин, порядок нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу земельної ділянки визначений Інструкцією про порядок здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Мінюсту України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року під № 283/8882 (Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції №296/5 ( z0282-12 ) від 22 лютого 2012 року). Цією ж Інструкцією встановлений повний перелік документів, необхідних для нотаріального посвідчення договору, зокрема паспорт або інший документ, який унеможливлює будь-які сумніви щодо особи громадянина, ідентифікаційний номер за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків, документи, які підтверджують право власності на земельну ділянку, що є предметом правочину. Отже з вище перелічених копій договорів та актів приймання-передачі судом встановлено, що станом на день складання спірної розписки - 07.11.2008 року відповідачі не мали повноважень на продаж земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] , загальною площею 5,63 га, що перебували в їх користуванні без права відчуження. Таким чином суд дійшов висновку, що відповідачі отримали грошові кошти без достатньої правової підстави. Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 та ч. 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст. 1213 ЦК України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого. Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10.09.2018 року у справі №638/11807/15-ц (провадження №61-1215св17), від 12.09.2018 року у справі №154/948/16 (провадження №61-4497ск18), від 12.12.2018 року у справі №205/3330/14-ц (провадження №61-1133св18). За положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як зазначалось вище, 07.11.2008 року позивачі передали відповідачам грошові кошти у розмірі 600000 доларів США за земельні ділянки (паї) [NUMBER] та [NUMBER] на масиві 23, що підтверджується власноруч написаною розпискою. Представник відповідача [PERSON] - Вєлєв І.І. заперечив безпідставне отримання коштів відповідачем [PERSON] та зазначив, що позивачі самі, без усілякого примусу, свідомо та за своєю волею, ініціативою та власним бажанням передали зазначені грошові кошти відповідачам достеменно знаючи, що отримують документи на земельні ділянки [PERSON] . Також наголосив, що в розписці зазначається лише факт передачі державних актів та супутніх їм довідок та документів в обмін на грошові кошти, що свідчить про те, що ці кошти не підлягають поверненню. Суд вважає, що вказані обставини свідчить проте, що між сторонами справи існує спір щодо правової природи передачі грошових коштів, отже кошти, отримані відповідачами, є такими, що набуті без достатньої правової підстави. Водночас, представник відповідача [PERSON] - Вєлєв І.І. подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заява мотивована тим, що відповідно до змісту розписки, яку, нібито, склали відповідачі, вона датована 07.11.2008 року, тоді як позовна заява подана до суду 24.12.2021 року, тобто фактично через 13 років після складення розписки. Враховуючи те, що розписка була складена 07.11.2008 року, тому, на думку представника відповідача, саме з цієї дати починається трирічний строк позовної давності, оскільки саме в цей момент позивачі довідались або мали довідатись про, нібито, порушення їхніх прав. Відтак, останнім днем строку звернення до суду за захистом порушених прав позивачів було 07.11.2011 року. Згідно із приписами ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із змісту спірної розписки вбачається, що вона складена 07.11.2008 року, тоді як позовна заява подана до суду 24.12.2021 року, тобто через 13 років після складення розписки. Жодних обставин, які б перешкоджали позивачам звернутись до суду із позовною заявою в межах строків позовної давності, позивачі у позовній заяві не вказали і доказів поважності пропуску строку позовної давності не надали. Слід зазначити, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Згідно витягу з кримінального провадження №12014160250001209 від 01.10.2014 року позивачі 19.08.2014 року написали ст. ДІМ Біляївського РВ Балабанову В.А. заяву про те, що відповідачі шляхом обману, зловживання довірою, заволоділи грошовими коштами, які належали [PERSON] . За таких обставин суд приходить до висновку, що станом на 19.08.2014 року позивачі достовірно знали про порушення своїх прав, а тому трирічний строк звернення до суду сплив. Не знайшов свого підтвердження факт отримання відповідачами вимоги позивачів про повернення коштів від 30.09.2020 року або звернення позивачів у будь-якій формі щодо повернення грошових коштів, що також заперечувалось представником відповідача [PERSON] , оскільки накладна з направлення, нібито, такої вимоги датується 15.11.2019 року, а перевіркою номеру накладної на офіційному сайті Укрпошти судом встановлено відсутність таких даних, зареєстрованих в системі. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги те, що позовну заяву позивачами подано після спливу строку позовної давності та у відповідності до вимог ч. 5 ст. 267 ЦПК України ними не надано суду доказів поважності причин пропуску трирічного строку на звернення до суду, а також не повідомлено про наявність обставин зупинення, переривання, чи будь-якої договірної домовленості між сторонами, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строків позовної давності. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 02.02.2022 року позивачам [PERSON] та [PERSON] відстрочено сплату судового збору у розмірі 11350 грн до ухвалення рішення по справі. Враховуючи, що позивачам було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення, а в задоволенні позовних вимог у даній справі відмовлено, з позивачів слід стягнути судовий збір у розмірі 11350 грн в рівних частинах в дохід держави.

Outcome: approved