Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, із позовною заявою до П`ядицької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, якою просить визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на будинковолодіння до складу якого входить: житловий будинок позначений літерою «А», літня кухня позначена літерою «Б», сарай позначений літерою «Г», навіс позначений літерою «Д»,«К»,«Л», стодола літерою «И», вбиральня «М», криниця позначена «№1», огорожа «№ 2-4», відповідно до технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 14 березня 2023 року суд відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання та витребувано копію спадкової справи. Ухвалою суду від 14 квітня 2023 року підготовче провадження у справі закрите, справу було призначено до розгляду по суті на 15 травня 2023 року. Відповідач подав заяву, якою просив розглядати справу без її участі. Таку ж заяву подав і представник позивача. За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Стислий виклад позицій учасників справи. Аргументи позивача. Його батько [PERSON] був головою колгоспного двору, і на момент своєї смерті був зареєстрований та проживав у будинку, який знаходиться в [ADDRESS] та був власником вказаного будинку з господарськими будівлями і спорудами, що стверджується свідоцтвом про право власності. Після смерті батька в управління спадковим майном фактично вступив він, позивач, оскільки підтримував майно в належному стані, здійснювала догляд за будинком. Однак нотаріус, повідомила про відсутність правовстановлюючого документу, а тому і неможливість видати свідоцтво про право власності на спадкове майно. Проте надані позивачем докази, на його думку, свідчать про те, що право власності на зазначене нерухоме майно все-таки належало його батькові,а він, як спадкоємець, успадкував його. Позиція відповідача. Просили прийняти рішення в даній справі на підставі наявних доказів та розглянути справу без їх участі. Оцінка суду щодо фактів. [INFO] народився [PERSON] , батьком якого, згідно свідоцтва про народження, був [PERSON] (а.с.10). 12 вересня 1989 року, виконавчим комітетом Коломийської районної ради було видано свідоцтво про право особистої власності, зокрема на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, що розташовані в [ADDRESS] , яке належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] , про що також зроблено запис в реєстровій книзі (а.с.15). І за даними обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Івано-Франківської обласної ради, згідно архівних даних, житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , мають такий склад: житловий будинок (літера за планом - А); літня кухня (літера за планом -Б); сарай (літера за планом - Г); навіс (літери за планом Д,К,Л); стайня (літера за планом - Ж); стодола (літера за планом - И); вбиральня (літера за планом - М); криниця (літера за планом - №1); огорожа (літера за планом - №2-4). При цьому, все це майно, на праві приватної власності, належить [PERSON] , як голові колгоспного двору (а.с.15, 17-40). 13 грудня 1999 року, з огляду на свідоцтво про смерть, [PERSON] помер (а.с.9), і на той момент разом із ним у вказаному домоволодінні був зареєстрований та проживав його син: [PERSON] (а.с.13,70), який фактично вступив у володіння ним. Водночас, за даними старости Великокам`янського старостинського округу, станом на 01 липня 1990 року в колгоспному дворі (у [ADDRESS] ) були зареєстровані [PERSON] 1933 року народження, який помер [INFO] , [PERSON] , 1955 року народження та [PERSON] , 1969 року народження (а.с.24). При цьому, саме [PERSON] був головою вказаного колгоспного двору, і саме він, за життя, склав заповіт на ім`я [PERSON] , який був його сином (і був зареєстрований та фактично проживав за адресою колгоспного двору), і цим заповітом, посвідченим у виконавчому комітеті Великокам`янської сільської ради, який не змінено і не скасовано, і не визнано не дійсним, все своє майно, [PERSON] заповів своєму сину: [PERSON] (а.с.13,72). Проте, постановою від 07 червня 2022 року, державний нотаріус Третьої коломийської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , оскільки у нього відсутній правовстановлюючий документ (а.с.16). Оцінка суду щодо правовідносин учасників. Із встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини щодо власності в межах яких, виник спір щодо набуття позивачем права власності на нерухоме майно, у порядку спадкування, на яке претендує відповідач. Оцінка суду щодо права позивача. Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини 1 статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , слід розглядати як нерухому річ, право власності на яку, а також його виникнення, перехід і припинення підлягає державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею 3\~цього закону\~передбачено,\~що державна\~реєстрація прав\~є обов`язковою,\~інформація про\~права на\~нерухоме майно\~підлягає внесенню\~до Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно.\~Проте,\~частиною 4\~цієї статті\~гарантується,\~що права\~на нерухоме\~майно,\~що виникли\~до 01\~січня 2013\~року,\~визнаються дійсними\~за наявності\~однієї з\~таких умов: 1)\~реєстрація таких\~прав була\~проведена відповідно\~до законодавства,\~що діяло\~на момент\~їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. А тому, суд відзначає наступне. З огляду на положення частини 1 статті 120 та частини 1 статті 112 ЦК Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), майно колгоспних дворів належало його членам на праві сумісної власності, а членами дворів могли бути два і більше громадян. При цьому, в силу положень вказаного ЦК УРСР та «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» (що була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та діяла по 19 січня 1996 року), на той час законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації прав власності на майно колгоспних дворів. Проте одним із документів, який в силу положень пункту 7 Розділу ІІ зазначеної Інструкції та додатку до неї вважався правовстановлюючим, було свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, під яким розумілось два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. А встановлені судом факти прямо вказують на те, що майно колгоспного двору, в якому головою був померлий батько позивача: [PERSON] являло собою домоволодіння, у вигляді житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у [ADDRESS] , у складі: житловий будинок (літера за планом - А); літня кухня (літера за планом -Б); сарай (літера за планом - Г); навіс (літери за планом Д,К,Л); стайня (літера за планом - Ж); стодола (літера за планом - И); вбиральня (літера за планом - М); криниця (літера за планом - №1); огорожа (літера за планом - №2-4). І суд одразу констатує, що саме він був власником цього нерухомого майна. А доказів того, що набуте ним право власності на зазначене майно колгоспного двору було припинено будь-яким чином до 15 квітня 1991 року, не має (а.с.1-80). З 15 квітня 1991 року, постановою Верховної Ради Української РСР, було введено в дію Закон Української РСР «Про власність» (який діяв по 20 червня 2007 року), відповідно до якого, щодо правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, цей закон застосовується до тих прав та обов`язків, що виникнуть після введення його в дію. І цей закон не передбачив положень які б позбавляли або припиняли набуті громадянами раніше права приватної власності на нерухоме майно, в тому числі й право власності на садові будинки та господарські будівлі. Отже, на момент своєї смерті, [INFO] , батько позивача: [PERSON] мав право власності на вказане нерухоме майно і воно увійшло до складу його спадщини. За правовою конструкцією статті 549 ЦК УРСР (який діяв на момент смерті батька позивача) вважалось, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. І з огляду на встановлені обставини у цій справі, саме позивач фактично вступив в управління та володіння вказаним спадковим майном, а за таких обставин, суд вважає, що саме позивач дійсно був єдиним спадкоємцем вказаного домоволодіння, і відповідно саме він успадкував право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у у [ADDRESS] , ставши одноособовим власником цього майна, право приватної власності якого не визнає нотаріус і на яке претендує відповідач. Тож, вказане право позивачки підлягає судовому захисту. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності можливість звернутись до суду за захистом цього права. А згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Тож суд враховує, що в силу пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути і його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Отже враховуючи викладене, та те, що на право приватної власності позивача претендує відповідач, у випадку не прийняття ним спадщини або не визнання цього судом, обраний позивачем спосіб захисту його права приватної власності на зазначену нерухомість слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином,\~

Outcome: approved