Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

В лютому 2020р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-3) до відповідача Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про зміну позову (а.с. 87-91): - визнати позивача наймачем квартири [ADDRESS] ; - зобов`язати відповідача внести зміни до договору найму житла квартири [ADDRESS] , зазначивши позивача, наймачем цієї квартири. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO] померла його хрещена тітка - [PERSON] , 1914р. народження, і її син, [PERSON] , 1949р. народження, запропонував позивачу переїхати до квартири, в якій він мешкав та був зареєстрований: [ADDRESS] . З 14 січня 2012р. по теперішній час позивач зареєстрований та проживає в цій квартирі, несе витрати з її утримання. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті останнього, в позасудовому порядку позивач неодноразово звертався до відповідача з заявами щодо внесення змін в договір найму житлового приміщення (спірної квартири). Проте відповідачем, на думку позивача було безпідставно та без обґрунтувань відмовлено у внесенні змін до договору найму житлового приміщення. Особовий рахунок квартири, обліковувався, згідно ордеру №15121 від 28 жовтня 1960р., виданого на підставі рішення Ленінської районної ради №329/1 від 24 жовтня 1960р. на [PERSON] , а в подальшому було переведено на її сина [PERSON] . Оскільки в позасудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту свого права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2020р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 02 червня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що в розумінні положень ст. 64 ЖК України, позивач не є членом сім`ї наймача спірної квартири, а тому з ним в силу положень норм ст. ст. 103, 104, 106 ЖК України не може бути укладено договір найму. 29 жовтня 2021р. на адресу суду надійшла заява позивача про зміну підстав позову, та уточнення змісту позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, наведених, у позові, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила в позові відмовити посилаючись на норми ст. ст. 103, 104, 106 ЖК України, договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, та не оспорювалося представниками сторін в судовому засіданні, що позивач [PERSON] , з 14 січня 2012р. по час ухвалення рішення по справі, зареєстрований та постійно проживає в квартирі [ADDRESS] , несе витрати зі сплати витрат за житлово-комунальні послуги та витрати з утримання будинку та прибудинкової території. Судом встановлено, що наймачем вищезазначеної квартири, згідно ордеру № 15121 від 28 жовтня 1960р., виданого на підставі рішення Ленінської районної ради №329/1 від 24 жовтня 1960р. була [PERSON] , яка [INFO] померла, та після смерті якої наймачем став її син [PERSON] , який помер [INFO] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що [PERSON] , та її син [PERSON] фактично є членами його сім`ї, з якими він проживав, ще до реєстрації у спірній квартирі, оскільки [PERSON] була його хрещеною тіткою. Судом вставнолено, що після смерті [PERSON] , [PERSON] , позивач проживає у спірній квартирі, та неодноразово звертався до відповідача з заявою про переукладення з ним договору найму спірної квартири. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України). За змістом ст. 64 цього Кодексу, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. В свою чергу, положеннями ст. 824 ЦК України, передбачено, що на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до правових позицій Верховного Суду, висловлених в постановах від 08 квітня 2020р. по справі № 826/25373/15, від 12 березня 2020р. по справі № 227/2015/18, що колізія норм права вирішується шляхом вибору того нормативного акта, який має бути застосований до конкретного випадку (юридичного факту). При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Таким чином, у разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною. При цьому в постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020р. по справі № 182/7347/18 також зазначається про те, що застосуванню підлягають положення ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК України, прийнятого 30 червня 1983р. не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020р. у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України). У свою чергу відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позивач був зареєстрований та вселився до спірної квартири на законних підставах, після смерті наймача продовжує проживати та користуватися спірною квартирою добросовісно, сплачуючи відповідні витрати, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1681,6 грн.

Outcome: approved