Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути неустойку за прострочення сплати аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , змінити розмір аліментів, встановлений рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2018 року з твердої грошової суми на 1/3 частину усіх доходів. При цьому позивачка посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2019 року був змінений розмір аліментів, визначений раніше рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.10.2013 року по цивільній справі 520/8053/13-ц, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] в розмірі 1100 гривень щомісячно. Матеріальний стан відповідача поліпшився, він має у власності декілька об`єктів нерухомості, що підтверджується Інформацію з Державного реєстру прав власності, а матеріальний стан позивача погіршився. Дитина постійно проживає разом із матір`ю, проте позивач не має можливості самостійно утримувати дитину та забезпечити її потреби в навчанні, розвитку, лікуванні та іншому. Утримання дитини, надання їй матеріальної допомоги є природним обов`язком батьків. Тому, з урахуванням викладеного, позивачка звернулась до суду з відповідним позовом. Також, позивачка зазначила, що внаслідок ухилення відповідача від сплати аліментів у розмірі, встановленому рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2018 року протягом 2019-2022 років, вона має право на стягнення неустойки (пені), яка складає після остаточного розрахунку, викладеного у заяві про збільшення позовних вимог - 52298 грн. Представник позивача - адвокат Шевченко М.А. у судовому засіданні підтримав заявлений позов, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Білозор О.О., надала до суду відзив на позов, заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що фактично, до матеріалів справи не було надано жодного доказу ані поліпшення матеріального стану відповідача, як платника аліментів, так й доказів погіршення матеріального стану позивачки (втрата доходу, нерухомості тощо). На утриманні відповідача перебуває чотири неповнолітні дитини, а тому зміна способу стягнення аліментів лише на одну з них на стягнення 1/3 частини усіх доходів, порушує права інших дітей відповідача. Зазначає також, що відповідач не ухилявся від виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2018 року, в навпаки зробив усі можливі від нього дії для його належного виконання. Вказує на те, що саме позивачка [PERSON] не була протягом трьох років зацікавлена в отриманні аліментів, не отримуючи виконавчий лист у справі, не повідомляючи свої реквізити для сплати аліментів відповідачем у добровільному порядку. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Підставою для зміни в судовому порядку розміру аліментів є доведені в судовому порядку юридичні факти, що свідчать про зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Сімейним Кодексом України. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є батьком чотирьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що перебувають на його утриманні. Матеріальний стан відповідача не поліпшився, будь-якого нерухомого або коштовного рухомого майна за останні чотири роки ним та його родиною придбано не було. Доводи представника позивачки про те, що відповідач має високий рівень доходу (заробітної плати), не підтвердився ані матеріалами справи, ані Відповіддю Головного управління ДПС в Одеській області, що надійшла на запит Київського районного суду м. Одеси. Викладене вище свідчить про відсутність підстав для зміни способу стягнення аліментів з відповідача на утримання одного з чотирьох дітей - [PERSON] , 2009 року народження, до 1/3 частини усіх видів доходів (заробітку), враховуючи імперативні вимоги ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», якою заборонено стягнення (відрахування) з заробітної плати та інших доходів боржника більше ніж 50 відсотків заробітної плати. Як відзначив Верховний Суд у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17, якою Верховний Суд звернув увагу на те, що Законом Украі?ни від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону Украі?ни «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК Украі?ни. Тобто законодавство передбачає механізм, якии? надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК Украі?ни навіть за наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальнии? гарантовании? розмір аліментів, встановлении? законом на час стягнення. Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Виходячи із зазначених вимог закону, позивач зобов`язана довести зміни матеріального або сімейного стану відповідача, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Однак, таких доказів позивачем суду не представлено, натомість з матеріалів справи вбачається, що розмір аліментів у частці від доходу, виходячи з рівня заробітної плати відповідача зменшує стягуваний розмір аліментів на дитину у порівняння з визначеним законом рівнем, а тому суд вважає вимоги [PERSON] щодо зміни розміру аліментів не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення неустойки суд зазначає наступне. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.08.2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , 2009 року народження, в розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до повноліття дитини. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01.10.2013 року рішення районного суду частково змінено та стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку батька дитини. В подальшому, 04 листопада 2013 року Київським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист № 520/8053/13-ц щодо примусового виконання в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , 2009 року народження, у розмірі 1/4 заробітку (доходу) частини щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову з 25.06.2013 року, й до досягнення дитиною повноліття. На підставі вказаного виконавчого листа, 06 листопада 2013 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження № 40664260. Проте рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.12.2018 року, справа № 520/11739/18, було задоволено частково позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру аліментів. В результаті чого змінено розмір аліментів, визначений рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.10.2013 року по цивільній справі № 520/8053/13-ц. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , 2009 року народження, в розмірі 1100 гривень щомісячно, починаючи від дня набрання законної сили рішенням суду і до досягнення дитиною повноліття . Рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №520/11739/18 набрало чинності після перегляду в апеляційній інстанції 05.02.2019 року. 28.05.2019 року Ухвалою Київського районного суду м. Одеси у справі №520/8053/13-ц була задоволена заява [PERSON] про визнання виконавчого листа №520/8053/13-ц таким, що не підлягає виконанню. 26.06.2019 року державним виконавцем Капелюхою Т.Г. була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження №40664260 з виконання виконавчого листа №520/8053/13-ц. [PERSON] , як особа на користь якої стягнуто аліменти на утримання дитини, після набрання чинності рішенням суду у справі № 520/11739/18, за отриманням виконавчого документа не зверталась до 16.09.2022 року. 21.09.2022 року старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі ПМУЮ Міністерства юстиції (м. Одеса) Назаровою В.В. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , 2009 року народження, аліментів у розмірі 1100 грн. Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати КЦС у постанові від 14 грудня 2020 року № 661/905/19 визначив наступне: На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Вказаний висновок підтверджується наступним. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. У зв`язку з викладеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне уточнити висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц (провадження № 61-311 св 17), зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками. Виходячи з регулювання сімейних відносин, не охоплених Сімейним кодексом України, нормами Цивільного кодексу України, у випадку цього спору, має місце прострочення кредитора, яка полягає у бездіяльності з боку позивача, що не дозволяло боржнику [PERSON] належним чином виконувати зобов`язання. Натомість позивачкою не доведено наявності будь-яких обставин, що ускладнювали б звернення до виконавчої служби з виконавчим листом або отримання аліментів іншим шляхом. Суд також враховує, що на примусовому виконанні Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області також перебуває виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання іншої спільної дитини - [PERSON] , [INFO] . Вказане свідчить про обізнаність позивачки з процедурою примусового виконання рішень про стягнення аліментів та безпідставність позиції щодо ухилення відповідачем від сплати аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] . При таких обставинах суд вважає вимоги [PERSON] про стягнення неустойки також не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed