Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Києва [PERSON] від 02 липня 2021 року провадження у справі було відкрито, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Розпорядженням керівника апарату Деснянського районного суду м. Києва №387 у зв`язку з прийняттям 19.10.2021 року Вищою радою правосуддя рішення №2087/0/15-21 про звільнення судді Деснянського районного суду м. Києва [PERSON] , на виконання рішення Зборів суддів Деснянського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2021 року та відповідно до пункту п.2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 року (зі змінами), п.2.3.40 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянського районного суду міста Києва (зі змінами) призначено повторний автоматизований розподіл справи. Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 листопада 2021 року справу було передано для розгляду судді Галась І.А. підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи «звільнення з посади». Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено підготовчий розгляду. Позивачем [PERSON] заявлено вимоги: 1) Зобов`язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з неповнолітньою донькою - [PERSON] . 2) Визначити наступні способи участі [PERSON] у вихованні доньки - [PERSON] , [INFO] , особисте спілкування: побачення кожну неділю у п`ятницю після дитячого садка (школи у майбутньому) до 20год.00хв. суботи наступного дня, з можливістю відводити на гуртки, якщо такі є у цей час, за місцем прохивання Позивача, а саме: [ADDRESS] ; один раз на рік у період літніх канікул на сім календарних днів до бабусі - [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , засіб зв`язку: [NUMBER] ; один раз на рік на сім-десять календарних днів виїзд з батьком [PERSON] на відпочинок за кордон або на території України; побачення з донькою [INFO] кожного року з 10год.00хв. до 20год.00хв.; побачення з донькою [INFO] кожного року незалежно від дня неділі в будь-який час з 10год.00хв. до 20год.00хв. для привітання доньки з Днем Народження; з можливістю особистих прогулянок (відводу до гуртів, якщо такі є) в понеділок та середу кожної неділі по три години; в день побачення з донькою, Позивач має право забирати доньку з місця її проживання, садка або школи особисто. 3) Зобов`язати [PERSON] за один день до дня зустрічі [PERSON] з донькою, надати Позивачу точну інформацію щодо фактичного місце перебування дитини, а у разі настання таких змін, повідомити про це його особисто на наступний день з дня настання таких обставин. Вимоги позову позивач [PERSON] обґрунтував наступним. 19.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Під час перебування у шлюбних відносинах у подружжя народилась неповнолітня донька - [PERSON] , [INFO] . 02.10.2020 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва було розірвано шлюб між Позивачем та Відповідачем. Після розірвання шлюбу місце проживання дитини визначено за спільною згодою батьків, що цілком узгоджується з нормами ч. 1 ст. 160 СК України, а саме: неповнолітня донька [PERSON] за згодою між батьками проживає разом із матір`ю (Відповідачем) у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка була куплена під час шлюбних відносин та належить Позивачу та Відповідачу у відповідних спільних частках (копія договору купівлі-продажу квартири від 13.11.2018 року та копія Витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності додаються). Фактично з самого моменту розлучення, у Позивача з Відповідачем були адекватні та рівні відносини щодо участі у вихованні доньки, її відвідуванні. Починаючи з червня 2020 року по грудень 2020 року Відповідач могла віддати Позивачу неповнолітню доньку майже кожної неділі у період з вечора четверга до ранку понеділка, оскільки саме у цей час Відповідач будувала нові відносини зі своїм теперішнім співмешканцем. Зазначене можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] . Проте, з лютого 2021 року почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні доньки, її відвідуванні, почалися створюватися штучні перешкоди зі сторони Відповідача стосовно неможливості нормального спілкування Позивача із його донькою. Всі намагання Позивача з березня 2021 року нормальним, мирним шляхом врегулювати даний спір призводять лише до конфліктів, оскільки Відповідач перешкоджає Позивачу, не бажає його присутності та штучно створює такі обставини через які він не може нормально зустрічатися з донькою. В дитячому садку № 111, який відвідує неповнолітня донька Позивача, вихователь відмовила Позивачу у зустрічі з його донькою, у зв`язку з відповідною заявою Відповідача, в якій остання на свій розсуд заперечує на побаченнях Позивача з його донькою. Весь цей час Позивач намагався налагодити нормальний зв`язок із дитиною, приймати участь у її вихованні, утриманні, розвитку її здібностей та забезпечувати і всім необхідним для нормального розвитку та становлення. Позивач весь період, який проживає окремо від своєї неповнолітньої доньки, продовжує надсилати на банківську карту та адресу Відповідача кошти на утримання доньки (копії грошових переводів буде надано у суді). Так за період з червня 20І9 року по березень 2021 року сума виплачених коштів на дитину складає 56415 (п`ятдесят шість тисяч чотириста п`ятнадцять) грн.00 коп.(оригінали відповідних платежів та переказів буде надано суду). Позивач відповідальна людина, який дійсно любить свою доньку та дуже страждає, що незаконно позбавлений права бачити та спілкуватися зі своєю донькою. Крім того, Позивач на власні кошти купує для своєї доньки одяг та іграшки. Так, сума сплачених коштів на одяг та іграшки для дитини складає 31005 (тридцять одна тисяча п`ять) грн.34коп. З огляду на викладене, права як батька у Позивача на сьогодні є порушеними На підтвердження всього викладеного у позові, є свідки, письмові матеріали та інші докази. Після чисельних марних спроб вирішити дане питання мирним шляхом, шляхом переговорів, взаємних поступок з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину, Позивач вимушений звернутися до суду із даною позовною заявою. Позивач не звертався до органів поліції та до комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної державної адміністрації, оскільки не бажає травмувати психічний стан своєї єдиної дитини та вважає, що такі непорозуміння повинні вирішуватися за відсутності доньки [PERSON] . Крім того, враховуючи норми законодавства вбачається, що звернення чи до органів опіки чи до суду - альтернатива, але не на послідовність дій. Отже, не має необхідності звертатися до органів опіки та піклування перед тим як звертатися до суду, так як до участі у розгляді даної категорії справ, у якості третьої особи, долучаються органи опіки та піклування того району, де на час розгляду справи зареєстрована або ж фактично проживає дитина (це адреса Відповідача). Як вбачається з викладеного, положення Позивача щодо участі у спілкуванні та вихованні доньки [PERSON] значно погіршилося, оскільки фактично відбулася повна зупинка будь-яких контактів з дитиною. На жаль на момент подання даної позовної заяви ситуація не покращилась. Такі ситуації вкрай важко та негативно впливають на розвиток дитини, її характер, поведінку тощо. З урахуванням вищевикладеного, а також враховуючи душевні страждання, яких зазнав Позивач, він прийняв рішення остаточно визначитися із своєю участю відносно виховання його неповнолітньої доньки, її утриманні та скориставшись правом на звернення до суду із даною позовною заявою, сподіваючись вирішити даний спір в судовому порядку. Питання виховання дитини батьки вирішують спільно, Позивач зобов`язаний брати участь у вихованні своєї дитини і має право на особисте спілкування з донькою, а Відповідач та інші особи не мають права перешкоджати Позивачу спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Позивач любить свою доньку, тому хоче особисто спілкуватися з нею. Позивач, як батько дитини, на це має право. Відповідач не реагує на прохання мирним шляхом вирішити данні питання, чим порушують не тільки права Позивача, а й права неповнолітньої доньки щодо спілкування з рідним батьком. Позивач весь час намагався вирішити питання про участь у вихованні своєї доньки без залучення органів державної влади, але так і не зміг з Відповідачем вирішити питання про своє спілкування з дитиною. Крім того, Позивач відчуває регулярні душевні страждання, оскільки позбавлений права бачитися з донькою, спостерігати як вона дорослішає, про що мріє, чого бажає Відповідач своїми незаконними діями нанесла Позивачу моральної шкоди. 02 серпня 2021 року відповідачем [PERSON] заявлено зустрічний позов, в якому позивач за зустрічним позовом просила: 1) Визначити місце проживання доньки [PERSON] [INFO] разом із місцем проживання матері [PERSON] [INFO] . 2) Визначити способи участі батька [PERSON] [INFO] у вихованні малолітньої доньки [PERSON] [INFO] , шляхом встановлення графіку спілкування враховуючи інтереси дитини, а саме: побачення батька [PERSON] [INFO] з донькою [INFO] кожного року з 10 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. однак з урахуванням стану здоров`я доньки та її графіку навчання; побачення батька [PERSON] [INFO] з донькою на наступний день після її дня народження [INFO] з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. для привітання доньки з урахуванням стану здоров`я дитини та графіку її навчання; побачення батька [PERSON] [INFO] з донькою в понеділок та середу кожної неділі по три години однак з врахуванням лише після закінчення навчання дитини ( [PERSON] ), з урахуванням режиму її дня та харчування, узгодивши час з [PERSON] не менше як за один календарний день такої зустрічі, а також з врахуванням стану здоров`я. Вимоги позову позивач за зустрічним позовом [PERSON] обґрунтувала наступним. Позивач за зустрічним позовом та [PERSON] (надалі Відповідач зустрічним позовом) перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 19.07.2014 року по 02.10.2020 рік. В даному шлюбі у подружжя народилася донька - [PERSON] [INFO] . З червня 2019 року [PERSON] та [PERSON] проживають окремо, багато час донька була фактично на утриманні та догляді бабусі [PERSON] , оскільки Відповідач [PERSON] проходила лікування від наслідків онкологічної захворювання, батько за весь час лікування, навіть не намагався допомога у вихованні чи якось прийняти участь у вихованні дитину, а в період з листопад 2017 року по липень 2018 року під час курсу хіміотерапії матері, бабусею [PERSON] наймалася та повністю оплачувалася няня [PERSON] , щоб належним чином забезпечити гідний рівень життя [PERSON] , її розвиток та навчання. Втім за вищезазначений період часу, а саме коли вони не проживали разом, але були ще зареєстровані в шлюбних відносинах, саме червень 2019 року по жовтень 2020 року, весь цей час [PERSON] не цікавився дитиною та займався особистими справами в тому числі лікуванням, оскільки в липні 2019 року в стані сильного алкогольного сп`яніння впав, розбив собі голову, переніс операцію внаслідок чого йому було поставлено металеву пластину в череп. За наслідком перевірки слідчим управління поліції Деснянського району міста Києва встановлено, що він перебував в алкогольному магазині, вжив декілька пляшок вина, під час виходу з магазину впав, розбив голову після чого прохожі викликали швидку допомогу та було його доставлено в лікарню, кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу злочину. Так, 02.10.2020 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва було розірвано шлюб між ними. Після розірвання шлюбу, як і до цього, весь час дитина проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , у вказаній квартирі і зареєстроване місце проживання і матері, і дитини. Вказана квартира належить на праві приватної власності матері дитини - Відповідачці (90% частини квартири). Питання щодо місця проживання дитини не вирішувалось батьками (Позивачем за зустрічним позовом та Відповідачем за зустрічним позовом). Відповідач за зустрічним позовом шантажує та вимагає грошові кошти з Позивача за зустрічним позовом, маніпулюючи батьківськими правами, та вимагав у [PERSON] 5000$ США до 01.03.2021 року, в іншому випадку він створить проблеми та всіляким чином буде чинити тиск на [PERSON] . Відтак, в свою чергу, батько жодним чином не усувався матір`ю від виховання доньки, Позивач за зустрічним позовом не забороняла жодним чином зустрічатися та проводити час разом, навіть з ночівлею у батька, забирати доньку після дитячого садочка та дотикових занять, гуртків. Відповідач за зустрічним позовом, неодноразово створював штучні конфлікти, як то приїхавши на зустріч із донькою знаходився з ознаками алкогольного сп`яніння, чи наприклад хотів навідати доньку, коли вона перебувала у бабусі [PERSON] під час карантинних обмежень пов`язаних із коронавірусом, що безпосередньо протирічить інтересам дитини та може становити для неї небезпеку. Позивач за зустрічним позовом змушений звертатися до суду із позовом про визначення місця проживання [PERSON] із матір`ю та встановлення участі у вихованні доньки. Відтак, Позивач за зустрічним позовом має постійне місце проживання, постійне місце роботи, автомобіль в користуванні, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувалася, веде здоровий спосіб життя, обладнала в квартирі спорт зал та займається разом із донькою спортом. Позивач зазначає, що необхідно визначити порядок участі батька у спілкуванні з дитиною: побачення з донькою [INFO] кожного року з 10 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. однак з урахуванням стану здоров`я доньки та її графіку навчання; побачення з донькою на наступний день після її дня народження [INFO] з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. для привітання доньки з урахуванням стану здоров`я дитини та графіку її навчання; в понеділок та середу кожної неділі по три години однак з врахуванням лише після закінчення навчання дитини ( [PERSON] ), з урахуванням режиму її дня та харчування, узгодивши час з [PERSON] не менше як за один календарний день такої зустрічі, а також з врахуванням стану здоров`я. Позивач вважає що саме такий графік зустрічей батька з дитиною є доцільним. Протягом підготовчого розгляду справи представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі, проти задоволення вимог зустрічного позову заперечувала. Позивач за зустрічним позовом та її представник просили задовольнити вимоги зустрічного позову, проти вимог первинного позову заперечували у зв`язку з їх безпідставністю. Представник Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації до підготовчого розгляду не з`являвся, в поданих суду заявах просив вирішити спір за його відсутності. На виконання вимог 19 СК України Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією надано Висновку щодо місця проживання малолітньої дитини та щодо участі батька у вихованні малолітньої дитини. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2023 року підготовче провадження у справі закрито. Протягом судового розгляду справи представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі, проти задоволення вимог зустрічного позову заперечувала. Позивач за зустрічним позовом та її представник просили задовольнити вимоги зустрічного позову, проти вимог первинного позову заперечували у зв`язку з їх безпідставністю. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] при допиті її в якості свідка пояснила, що вона ніколи не чинила перешкоди [PERSON] у зустрічах та спілкування з донькою, вони можуть без перешкоди спілкуватися по телефону. Протягом певного часу дійсно вона забороняла ночівлі [PERSON] в квартирі батька, оскільки там не було влаштовано спальне місце для дитини. Щодо її відмови в участі [PERSON] в дні народження сина [PERSON] , позивачка за зустрічним позов пояснила, що [PERSON] недуже часто спілкувалась з даним хлопчиком, і в цей день були заплановані відвідування святкування дня народження одного з родичів (племінниці). Щодо наявності між нею та [PERSON] спору щодо місця проживання доньки [PERSON] , позивач пояснила, що [PERSON] погрожував їй забрати доньку. На даний час суперечностей щодо зустрічей батька з донькою немає - спілкування між нею та колишнім чоловіком налагодилось. Представник Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації до судового розгляду не з`являвся, в поданих суду заявах просив вирішити спір за його відсутності. Протягом судового розгляду справи судом були допитані свідки. Свідок [PERSON] пояснив, що знає [PERSON] приблизно двадцять років. Діти спілкуються і він особисто чув відмову [PERSON] щодо участі [PERSON] в святкуванні дня народження його сина [PERSON] . Свідок зауважив, що [PERSON] після розлучення не прагнула знайти спільну мову з [PERSON] , однак [PERSON] з ним ніколи не обговорював бажання змінити місце проживання доньки. Свідок [PERSON] пояснила, що є подругою [PERSON] з 2010 року з якою спілкується кожного дня. [PERSON] знає, однак бачила його особисто останній раз в 2019 році. Свідок пояснила, що [PERSON] хоче або донька спілкувалась з батьком і ніяких перешкод не чинити. Свідок [PERSON] пояснив, що він є рідним братом [PERSON] , з [PERSON] знайомий з 2011 року. Свідок пояснив, що [PERSON] добрий батько - [PERSON] його дуже любить, та проводить з ним час, [PERSON] надає кошти особисто [PERSON] і іноді сплачує гуртки. З часу розлучення між [PERSON] та [PERSON] бували конфлікти, в тому числі з приводу утримання [PERSON] , ночівлі у [PERSON] ([PERSON] була проти оскільки не було окремого спального місця для дитини), зараз всі конфлікти вирішені. Щодо спору про визначення місця проживання [PERSON] , свідок зазначив, що слова [PERSON] були просто проявом злості. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю [PERSON]. [PERSON] перешкоди в спілкуванні з донькою ніхто не чинить, дійсно існувала проблема з ночівлею [PERSON] у батька - не оскільки не було окремого спального місця для дитини. [PERSON] не налаштовують проти батька, вона його любить. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві, за наявних у справі матеріалів. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовів з таких підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 19.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Під час перебування у шлюбних відносинах у подружжя народилась неповнолітня донька - [PERSON] , [INFO] . 02.10.2020 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва було розірвано шлюб між Позивачем та Відповідачем. Після розірвання шлюбу неповнолітня донька [PERSON] залишилась проживати з матір`ю. Протягом судового розгляду справи було встановлено факти конфлікту [PERSON] та [PERSON] як з приводу місця проживання доньки так і з приводу визначення порядку участі батька у вихованні доньки [PERSON] . Суд ставиться кредитно до тверджень сторін про усунення конфліктів між батьками з даних питань, оскільки жодна із сторін від вимог заявлених позовів не відмовилась. За правилами ст. 19 СК України Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Щодо вимог позовів сторін щодо визначення порядку участі батька у вихованні [PERSON] , [INFO] суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до висновку Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про участь батька у вихованні малолітньої дитини № 102/02/38-2103 від 19 липня 2022 року, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладено повноваження органу опіки та піклування вважає за доцільне визначити наступиний спосіб участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою [PERSON] : 1)щоп`ятниці після дитячого садочку (школи в майбутньому.) до 20 години наступного дня - суботи, з можливістю відвідувати гуртки, якщо такі є у цей час за місцем проживання батька; 2)один раз на рік у період літніх канікул на сім - десять календарних днів для спільного відпочинку батька з донькою; 3)побачення з донькою [INFO] кожного року в будь - який час з 10.00 до 20.00 год. для привітання [PERSON] з днем народження; 4)щопонеділка та щосереди прогулянки батька та доньки протягом трьох годин. Суд вважає, що вищевказаний висновок органу опіки та піклування підтверджує наявність спору між батьками щодо їх участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною, але вказаний висновок не вирішує в повній мірі конфлікт. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Позов про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною - це позов негаторний, тобто позов про заперечення поведінки особи, яка чинить перешкоди іншому у здійсненні ним свого права. При вирішення цього спору слід враховувати в сукупності, як факт ухилення матері дітей від виконання рішення органу опіки та піклування щодо способів участі батька у вихованні дітей, так і інші обставини, а саме інтереси дітей, їх вік, стан здоров`я, прихильність до кожного з батьків тощо. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як встановлено в судовому засіданні між батьками дитини після розлучення почали виникати конрфлікти, які потягли за собою суперечки між ними щодо визначення участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Слід зазначити, що перешкоджання в спілкуванні порушує не лише права батька, а й права дитини, яка в силу віку сама не може дати оцінку необхідності та важливості такого спілкування, правом дитини на побачення з батьком фактично розпоряджається мати на власний розсуд, створюючи перешкоди у спілкуванні. Оскільки сторони не дійшли згоди у вирішенні питання участі кожного у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною батька, який проживає окремо, то спір підлягає вирішенню в судовому порядку. Одним із завдань Сімейного Кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Виховання у колі сім`ї, як раз передбачає у повній сім`ї, тобто при участі усіх членів родини, як молодших, так і старших, і баби з дідом у тому числі. Згідно зі ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Згідно ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. В той же час, статтею 159 СК України врегульовується питання вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Так, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Таким чином законодавчо закріплено право на спілкування з дітьми та участі у їх вихованні того з батьків, хто не проживає спільно з дітьми та відповідно обов`язок того з батьків, з ким проживають діти, не чинити перешкод у здійсненні такого права. Позивач, будучи батьком дитини прагне спілкування із нею, оскільки участь у вихованні та розвитку дитини є його правом та обов`язком. Окрім наведеного, суд вважає, що реалізація одним із батьків свого права на спілкування з дитиною у будь-якому разі не повинна перешкоджати нормальному розвиткові дитини. При цьому таке право повинно реалізовуватись саме в прямих контактах з дітьми, тобто на побаченні з ними, що є основною формою особистого спілкування. Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно із ст. 141 СК України, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 2 ст.155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р., дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.) , ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Отже, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Розкриваючи зміст даного принципу і підходи по його реалізації, Комітет ООН з прав дитини в своїх Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (Пункт 1 статті 3) сформулював такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46). Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючи у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50). У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки (пункт 80). У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Згідно з ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини «Хант проти України» та «Олссон проти Швеції» між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. Для батьків та дітей бути разом - це основа сімейного життя. Тобто те, що сторони по даній справі, проживають окремо, не повинно перешкоджати дитині спілкуватись з батьком, який виявляє бажання проводити більше часу з дитиною. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 18.12.2008 року в справі "Савіни проти України" повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 ( 995_004 ) (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Суд із врахуванням зазначених вище норм права, а також встановлених обставин у справі, відсутність обставин, які б перешкоджали спілкуванню батька, діда, баби і дитини, а також інших негативних фактів поведінки позивача [PERSON] , які б могли зашкодити дитині, приходить до висновку, що вимоги позивача щодо визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною є обґрунтованими. У судовому засіданні не доведено жодних обставин, які б свідчили про те, що спілкування позивача [PERSON] з малолітньою дитиною буде перешкоджати її нормальному розвитку. При цьому, з урахуванням всіх обставин справи, суд приходить до висновку, що між тим з батьків, хто проживає окремо, і дитиною повинен існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її розвитку, оскільки спілкування дитини з батьками, а батьків - з своїми дітьми - служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Наявність між колишнім подружжям спорів, не повинно впливати на реалізацію права та на виконання обов`язку щодо батьківського спілкування та виховання дитини. Взаємовідносини між батьками дитини не мають відображатися на дитині, дитина не може бути заручником тих чи інших непорозумінь. Дитина має знати батька та матір, має право любити їх, спілкуватися з ними без обмеження. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини, зокрема, батько зобов`язаний приймати участь у вихованні дитини постійно, а не тільки за домовленістю із матір`ю. Не врахування цього при вирішенні спору і встановлення способу спілкування позивача із дитиною виключно за домовленістю із відповідачем може протиправно обмежити їх участь у вихованні дитини. Таким чином, оскільки сторони мають рівні права щодо виховання та розвитку дитини, суд, з урахуванням інтересів дитини, її віку, поведінки батьків, між якими немає порозуміння щодо участі у вихованні дитини, приходить до висновку,що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При вирішенні вимог позивача [PERSON] в даній справі про визначення способу участі батька у вихованні дитини та спілкування з нею суд враховує: інтереси дитини та малолітній вік дитини, режим дня дитини, поведінку кожного з батьків, навички кожного з батьків щодо догляду за малолітніми дітьми, прихильність дитини до кожного з батьків, важливість спілкування дитини з батьком. Визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дитини, суд враховує те, що форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України(стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року ( статтей 8, 12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини,Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року та прийняв до уваги те, що позивач як батько дитини бажає брати участь у вихованні рідної доньки і таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Зважаючи на те, що виховання дитини відповідно до ст.ст. 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства» має спрямовуватися на розвиток її особистості та підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, а спілкування не може перешкоджати її нормальному вихованню, суд вважає доцільним визначити спосіб спілкування дитиною, шляхом зустрічей батька з донькою: 1)кожної першої, третьої, п`ятої п`ятниці після школи до 20 години наступного дня - суботи, з можливістю відвідувати гуртки, за місцем проживання батька; 2)спільний відпочинок батька та доньки один раз на рік протягом літніх канікул на сім - десять календарних днів за домовленістю між [PERSON] та [PERSON] ; 3)побачення з донькою [INFO] кожного року для привітання [PERSON] з днем народження; 4)кожного першого, третього, п`ятого понеділка та середи прогулянки батька та доньки протягом трьох годин після школи до 20 години. Рішення суду про встановлення режиму спілкування з дитиною в зазначений судом час, обумовлено тим, що [PERSON] навчається у школі. Визначаючи час та тривалість побачень батька, як способу участі у вихованні, суд враховує малолітство (вік) дитини, постійну потребу у догляді, фізичні потреби, а саме харчування, відпочинок, необхідності забезпечення постійного зв`язку з матір`ю, спроможності батька щодо прийняття участі у вихованні, у зв`язку з зайнятістю, суд прийшов до переконливого висновку про визначення спілкування з батьком, що на переконання суду позитивно впливатиме на розвиток дитини та унеможливить виникнення негативних психологічних наслідків. Такий порядок не суперечить інтересам дитини та не позбавляє відповідачку [PERSON] можливості виховувати та розвивати її. У разі зміни обставин, з врахуванням яких суд визначив способи участі позивача у вихованні та спілкуванні з дитиною, сторони, враховуючи передусім інтереси дитини, можуть змінити вказані способи, а у разі недосягнення згоди звернутися за вирішенням спору до суду. Щодо вимоги зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до висновку Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини № 102/02/38-1577 від 09 червня 2022 року, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладено повноваження органу опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю [PERSON] . У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки дитини мають рівні права на участь у спілкуванні та вихованні дитини, незалежно від того, з ким із батьків мешкає дитина. Той з батьків, з ким мешкає дитина не може створювати безпідставні перешкоди чи обмежувати право іншого з батьків на вільне спілкування з дитиною на свій розсуд. Виключенням може бути лише такі форми та зміст спілкування, що шкодять інтересам дитини. Те, що дозволено одному з батьків, повинно бути дозволено й іншому, з огляду на рівність прав батьків. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. У випадку наявності спору між батьками про місце проживання дитини він вирішується органами опіки та піклування або судом. Відповідно до Висновку Органу опіки та піклування Теофілівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області № 518/02-33 від 21 березня 2-23 року орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність проживання [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю. Одним із завдань Сімейного Кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Виховання у колі сім`ї, як раз передбачає у повній сім`ї, тобто при участі усіх членів родини, як молодших, так і старших, і баби з дідом у тому числі. Згідно зі ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відтак, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За приписами ч.ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому згідно ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Таким чином, на рівні національного законодавства встановлено перелік обставин, за наявності яких малолітню дитину не можуть передати для проживання разом з матір`ю. Такими є: відсутність у матері самостійного доходу; зловживання матір`ю спиртними напоями або наркотичними речовинами; аморальна поведінка матері, яка може зашкодити розвиткові дитини. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (ч.1ст.29 ЦК). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (ч.1ст.33 Конституції). Однак визначення місця проживання дітей має свою специфіку, оскільки діти, як правило, в силу своєї психічної та фізичної незрілості, фактичної нездатності проживати самостійно мають проживати разом зі своїми батьками або з особами, які їх заміняють. Отже чинне законодавство, встановлює особисте немайнове право батьків визначати місце проживання дитини. Згідно вимог ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Слід зауважити, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. З наведених положень закону та встановлених обставин справи вбачається, що визначення місця проживання дітей з батьком відповідає першочерговому врахування інтересів дітей. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Ухвалюючи саме таке рішення по справі, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. На підставі ст.51 Конституції України, Декларації прав дитини, ст.ст. 9,18 Конвенції про права дитини, ст.ст.12, 15 Закону України «Про охорону дитинства»,ст. ст. 19, 153, 157, 158, 159 257, 263 Сімейного кодексу України та

Outcome: partial