Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

Після усунення недоліків, позивач [PERSON] , звернувся у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовною заявою в якій просить визнати недійсним договір дарування номер 1773 від 13.08.2020 квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у вересні 2018 року він, [PERSON] , переїхав з м. Кривий Ріг до м. Черкаси та оселився у квартирі [ADDRESS] . Вказує, що 12.12.2018 для власного проживання придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS] . В даній квартирі він зареєстрований з 27.12.2018, тут знаходиться все його майно, по теперішній час, користується субсидією по сплаті за комунальні послуги. Оскільки вказана квартира на момент купівлі була в непридатному стані, потребувала капітального ремонту, який він не в змозі був здійснити ні фізично, ні матеріально, ні фінансово, він змушений був продовжувати проживати в жахливих умовах в квартирі [ADDRESS] , де разом з його колишньою дружиною і молодшою дочкою, проживала старша дочка, відповідач по справі - [PERSON] та її син. Також позивач зазначає, що він постійно хворів та лікувався на стаціонарі і амбулаторно, внаслідок чого був дуже виснажений душевно, фізично, матеріально та фінансово. Потребував матеріальної підтримки, фінансової допомоги, стороннього догляду. Через скрутні обставини та важкого матеріального і фінансового стану, він виріши продати двокімнатну квартиру [ADDRESS] та купити однокімнатну, у зв`язку з чим, уклав відповідний договір з ріелтором. Про це довідалася відповідач та почала його вмовляти віддати квартиру, пообіцяла взамін зробити ремонт, залишити його проживати в квартирі комфортних умовах, утримувати його та надавати потрібний догляд. Тому, він в 2019 році подарував вказану кварту відповідачу, сподіваючись на те, що вона виконає свої обіцянки. Але відповідач залишила його напризволяще та поїхала 25.04.2019 на заробітки, тому відразу цей договір було ним розірвано в нотаріальному порядку. У липні, відповідач разом із сином повернулася із заробітків. Вбачаючи його безпорадне становище, вона у черговий раз умовила його передати належну йому квартиру у власність на умовах того, що вона зробить ремонт в квартирі, залишить його проживати в ній, та буде надавати йому довічне утримання у вигляді матеріального, фінансового забезпечення та догляду. Позивач звертає увагу на те, що із серпня 2020 року він уклав із відповідачем по справі, [PERSON] , договір дарування квартири [ADDRESS] , замість договору довічного утримання, помилившись стосовно правової природи правочину та прав і обов`язків сторін. Вчиненню договору дарування, а по суті договору утримання, передувало ще й те, що він постійно хворів та лікувався на стаціонарі і амбулаторно, в наслідок чого був дуже виснажений душевно, фізично, матеріально та фінансово. Відразу, після оформлення договору дарування квартири, відповідач [PERSON] зробила в ній ремонт, який закінчила в середині січня 2021. Поки робився ремонт, вони проживала разом по [ADDRESS] . Відповідач добре сталася до нього, надавала всіляку допомогу та утримання. Однак, всупереч своїм обіцянкам, відповідач таємно від нього в середині січня 2021 року разом із сином вселилася в спірну квартиру. Меблі залишила в кварті [ADDRESS] . Позивач додає, що в цей час він отримав стрес та у нього відкрилася шлункова кровотеча. Відповідач ніякої уваги йому не приділила. Байдуже поставилася до нього. В кінці січня 2021 року, він за допомогою молодшої доньки [PERSON] та колишньої дружини, [PERSON] вселився у відремонтовану квартиру [ADDRESS] , заніс свої меблі, побутову техніку, посуд, одяг та інше майно. Відразу, після вселення в спірну квартиру відповідач змінила своє ставлення до нього. Вона та її син, почали його ображати, відповідач припинила надавати допомогу та утримання. Викинула стару газову плиту і заборонила йому поставити нову. Він фактично був позбавлений можливості користуватися кухнею, звертався до сусідів з проханням надати йому можливість приготувати собі їжу, а іноді вимушений був їздити у квартиру по [ADDRESS] щоб приготувати собі їжу. 19.02.2021 з приводу протиправної поведінки відповідача та її сина, він звертався з заявою до правоохоронних органів за захистом прав та законних інтересів. У відповідь на що, відповідач та її син створили нестерпні умови його проживання у спірній квартирі, які полягали в тому, що він не міг спати спокійно, готувати їжу, користуватися підсобними приміщеннями. Внаслідок вкрай негативного ставлення, відповідач [PERSON] до нього, у нього, погіршився стан здоров`я, з приводу чого він звертався до лікарів. Позивач вказує, що відповідач [PERSON] , в кінці лютого 2022 року виштовхала його за двері спірної квартири на вулицю. Тому, він вимушений був повернутися в кв. [ADDRESS] . В лютому 2021 року він звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним з аналогічних підстав. Окрім цього, позивач додає, що у нього загострилися хронічні захворювання, він потребував догляду і допомоги. Цю допомогу і догляд погодилася надати колишня дружина, [PERSON] та молодша донька, [PERSON] , які проживали в квартирі [ADDRESS] . Тому, дізнавшись про те, що він подарував спірну квартиру відповідачу, вони вмовили його залишити вищевказаний позов без розгляду, що він і зробив, звернувшись до суду з відповідною заявою. [PERSON] звернулася до суду з позовом до нього та [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, припинення права власності на нерухоме майно. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.12.2021, яке постановою Черкаського апеляційного суду від 19.03.2022 залишено без змін, позов було задоволено частково. Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] у період з вересня 2018 року по 13 грудня 2021 року, але не перебуваючи у шлюбі. В іншій частині позовних вимог було відмовлено. Після такого рішення суду ставлення колишньої дружини, [PERSON] , та молодшої доньки [PERSON] , до нього різко змінилося в негативну сторону. Вони його зненавиділи і почали виганяти з квартири [ADDRESS] . Стан його здоров`я різко погіршився, загострилися хронічні захворювання. 21.01.2021 загострилася грижа, відкрилася шлункова кровотеча. Йому було зроблено операцію, також він переніс інфаркт та потребував реабілітації. Йому не можна було рухатися, підійматися сходами на четвертий поверх. Так як спірна квартира [ADDRESS] знаходилася на четвертому поверху, будинок був без ліфта, тому додому він зміг повернутися тільки після реабілітації. Додає, що 12.07.2022 він взяв свої особисті речі та прийшов до кв. [ADDRESS] , де він зареєстрований де і знаходиться все належне йому майно. Своїми ключами він відкрив вхідні двері та зайшов до квартири. Відповідач та її син були вдома. Вони не чинили йому перепон для проживання у вказаній квартирі. Однак, 13.07.2022 відповідач почала його штовхати та бити ногами. З приводу такої поведінки він викликав поліцію. Відразу після цього відповідач викликала по телефону колишню дружину та молодшу доньку, які невдовзі приїхали. Вони всі разом накинулися на нього, почали штовхати його в різні частини тіла, а коли він не втримався на ногах та впав додолу, наносили йому стусани ногами в різні частини тіла. Зібрали його речі в пакет, відібрали телефон, паспорт т пенсійне посвідчення і виштовхали за двері квартири. Двері замкнули на замок з внутрішньої сторони щоб він не міг своїм ключем їх відкрити. Тому, він повторно викликав поліцію, яка зафіксувала факт протиправної поведінки відповідача стосовно нього. Позивач вказує, що на теперішній час він фактично безхатько, вимушений проживати в жахливих, побутових та морально-етичних умовах в квартирі [ADDRESS] , звідки його постійно вигонить його колишня дружина та молодша донька. Також додає, що на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири, 13.08.2020 у нього наявні хронічні захворювання, які підтверджуються доданими виписками та приєднані до позовної заяви. Окрім цього, позивач звертає увагу на те, що він є людиною похилого віку (на момент вчинення спірного правочину йому виповнилося 80 років), має статус «Дитина війни», за станом здоров`я у зв`язку із віковими захворюваннями потребує стороннього догляду й піклування. Крім цього, спірна квартира є його єдиним житлом, іншого житла він не має, він постійно проживає та зареєстрований у спірній квартирі з 27.12.2018 та продовжував проживати в ній після укладення спірного договору, поки його не вигнала відповідач. Витрати на утримання квартири та сплату комунальних послуг він ніс до березня 2021 року. Зважаючи на його вік, стан здоров`я та потребу у догляді, утриманні й допомозі, він не міг на момент укладення договору правильно сприймати фактичні обставини правочині, що призвело до укладення договору під впливом помилки. Обґрунтовуючи позов, позивач вказує, що помилявся щодо природи спірного правочину, оскільки зважаючи на свій вік, стан здоров`я, потребу у догляді в утриманні та домовленість з дочкою, що вона буде здійснювати його утримання (надавати грошові кошти на лікування, покращення умов проживання шляхом ремонту квартири), доглядати та надавати допомогу, вважав, що в укладеному договорі передбачені всі його права на забезпечення всім необхідним, а також додає, що після укладення спірного договору дочка виконувала свої зобов`язання, зробила ремонт квартири, купувала продукти, ліки, тощо. Позивач вважає, що під час укладення оспорюваного договору дарування його вік, стан здоров`я та потреба у сторонньому догляді, утриманні й допомозі впливали на сприйняття ним фактичних обставин правочину та його волевиявлення, яке було сформоване під впливом помилки, оскільки він вважав, що укладає договір довічного утримання, за умови якого відповідач буде здійснювати утримання, догляд за ним, тобто помилявся стосовно правової природи правочину, прав та обов`язків сторін, що має істотне значення. Вказані обставини свідчать про недійсність договору дарування ним свого житла відповідачу, оскільки внутрішня його воля, як учасника правочину, не відповідала її зовнішньому прояву, тобто даний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України та у відповідності до ч.1-3 ст.215, ч.1 ст.229 ЦК України є недійсним. З урахування викладеного вище, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Одночасно з позовною заявою, подано заяву про забезпечення позову, яка 27.09.2022 повернута [PERSON] 14.10.2022 ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси відкрито провадження по даній справі з визначенням здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження. 22.11.2022 відповідачем [PERSON] подано відзив на позов в порядку ст.178 УПК України, в якому просить відмовити позивачу [PERSON] в повному обсязі та закрити провадження у справі №711/4773/22 відповідно до вимог ч.1 ст.255 ЦПК України. 28.11.2022 позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив на позовну заяву про визнання договору дарування недійсним в якому просив заперечення, наведені відповідачем [PERSON] у відзиві на його позовну заяву, відхилити. Позовні вимоги задовольнити, визнати недійсним договір дарування номер 1773 від 13.08.2020 квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В. 14.12.2022 позивачем [PERSON] подано заяву про забезпечення позову. Просить суд накласти арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору дарування від 13.08.2018., посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В. та зареєстрованого у реєстрі за №1773; заборонити [PERSON] та будь-яким іншим особам в будь-який спосіб вчиняти будь-які інші дії щодо квартири [ADDRESS] до набрання чинності рішення по справі. 14.12.2022 ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси заяву [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявнику. 05.01.2023 ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі відмовлено. 25.01.2023 ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача [PERSON] , адвокат Грачова Т.Г. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та пояснила, що 12 грудня 2018 року позивач придбав квартиру для власного проживання. Після переїзду в м. Черкаси у позивача загострився стан здоров`я, враховуючи похилий вік та зміну клімату. Були великі проблеми із шлунком і серцем. 2019 та 2020 роках були загострення хвороби, тому це спонукало до витрат. В 2019 році перший раз дочка запропонувала допомогти батькові із ремонтом квартири, тому він подарував квартиру дочці. Однак, у неї були складні умови і він звернувся із пропозицією про розірвання договору дарування. Вони добровільно розірвали договір і відповідач поїхала за кордон. 24 квітня 2020 року [PERSON] повернулася із сином до України показала [PERSON] кошти, пообіцяла допомагати і просила не продавати квартиру, пообіцяла зробити в ній ремонт. Він подумав, що вона буде його утримувати і подарував квартиру знову. 19 лютого 2021 року позивач звернувся до правоохоронних органів з приводу домашнього насильства. 12 липня 2022 року [PERSON] вимушений був повернутися до спірної квартири. 13 серпня 2020 року момент укладання договору дарування. По лютий 2021 року позивач платив комунальні послуги по спірній квартирі. 13 грудня 2022 року суд відмовив у задоволенні позову колишній дружині позивача по предмету позову в іншій цивільній справі. З урахуванням викладеного вище, просить задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі та пояснив, що вони домовилися з дочкою, що вона буде за ним доглядати. Додав, що у вересні 2018 року він переїхав до м. Черкаси. Продав там житло і купив квартиру по [ADDRESS] . Ріелтор [PERSON] допомогла знайти квартиру. 31 січня приїхала [PERSON] із сином і вони всі разом проживали в квартирі по [ADDRESS] . Спірна квартира була непридатна для проживання. 05 березня 2019 року він подарував квартиру відповідачу. 22 березня 2019 року вони розірвали укладений договір дарування. В свою чергу, 13 серпня 2020 року він вдруге подарував відповідачу спірну квартиру. На що, дочка пообіцяла зробити ремонт в квартирі щоб він там проживав та пообіцяла йому довічне його утримання. Також, в лютому 2021 року він звернувся із позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним через те, що вона створила несприятливі умови для його проживання, а саме: не було де приготувати їжу, вони почали розпускати руки із сином. Однак, він залишив позов без розгляду через те, що колишня дружина пообіцяла йому допомагати і виграти справу, а потім доглядати за ним. Але нічого не змінилося, його викинули з квартири, тому він подав позов про розірвання договору дарування знову. Додав, що договір дарування нотаріус йому зачитав, але він думав, що це друге дарування, він був у стані ейфорії, радості не знав, що відбувається звичайне дарування, вважає, що помилився, адже думав, що дочка буде його утримувати і він буде проживати у квартирі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала, просила відмовити та пояснила, що спірну квартиру батько дарував двічі, кожен раз він сам домовлявся із нотаріусом [PERSON] , а їй повідомлялося на котру годину з`явитися. У відремонтовану квартиру позивач завіз тільки свої речі, а не речі із колишньою дружиною. Також був ще позов від колишньої дружини у задоволенні якого було відмовлено. Звертає увагу суду на те, що позивач двічі дарував кварту, тобто він повністю усвідомлює наслідки цього правочину. Додала, що по приїзду з м. Кривий Ріг, він почав спільно проживати з ними у квартирі по [ADDRESS] . Повідомила, що після того як батько подарував квартиру вдруге, вона зробила ремонт. Перший раз запропонував подарувати квартиру батько. Після дарування він сказав, щоб вона відмовилася від трьох часток квартири по [ADDRESS] , тому вона відмовилася від подарованої квартири. Потім, він вдруге запропонував подарувати квартиру. Додала, що під час спільного проживання [PERSON] викликав швидку. Вона не пам`ятає як відбувалося віддарування квартири після першого дарування. Перший договір продіяв 17 днів. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , адвокат Заїка В.Г. просив відмовити у задоволенні позовних вимог вказавши, що позивач цілком усвідомлював свої дії, договір дарування є чинним. Крім того, договір дарування від 13.08.2020 був предметом судового розгляду у іншому провадженні, даний правочин вже досліджувався судом і предмет його недійсності вже перевірялася. В судовому засіданні допитана свідок [PERSON] , яка пояснила, що у жовтні 2018 року до агентства звернувся [PERSON] з приводу купівлі квартири, де вона працювала. Квартиру купили у грудні 2018 року. Приблизно через півтора року знову звернувся власник - [PERSON] щоб продати квартиру і купити меншу. В подальшому, перед самим продажем змінилися обставини, вони зустрілися, також була присутня [PERSON] , їй повідомили, що [PERSON] зробить ремонт і він там буде жити. Тому відпала потреба у продажі квартири. Вона зрозуміла, що він буде жити в цій квартирі. Були витрати, [PERSON] дала за це кошти. Додала, що у червні 2020 року [PERSON] звернувся з приводу продажу квартири. Третя особа Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Корчемна М.В. в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 грудня 2018 року за № 3450, який засвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, Тараненко Ю.М., став власником квартири за [ADDRESS] (а.с. 10). Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2022/000470602 від 01.09.2022 [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 27 грудня 2018 року (а.с. 27). З доданих до позовної заяви медичних документів, а саме: витягу з історії хвороби №19529 КЗ «Третя Черкаська міська лікарня ШМД» ЧМР, вбачається, що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в першому терапевтичному відділенні ІІІ міської лікарні в період з 11 листопада 2018 року по 19 листопада 2018 року (а.с. 38); на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні з 29 березня 2019 року по 09 квітня 2019 року (а.с. 41); на стаціонарному лікуванні з 03 грудня 2019 року по 13 грудня 2019 року ( а.с 39-40). Також, в період 19 липня 2019 року та 22 жовтня 2019 року, [PERSON] звертався за консультативним висновком до лікаря кардіолога, та встановлено діагноз гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця без (застійної) серцевої недостатності (а.с. 46-47). 13 серпня 2020 року, [PERSON] подарував [PERSON] квартиру за [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського округу Корчемною М.В., підписаний сторонами та зареєстрований в реєстрі за № 1773, без зазначення будь-яких особистих умов ( а.с. 11). Відповідно до ч.1 Договору дарування квартири, [PERSON] , подарував, а Обдарований прийняв в дар квартиру за [ADDRESS] . Ч.5 вказаного Договору передбачено, що права власності Обдарованого на дарунок виникає з моменту державної реєстрації. Обдарований свідчить, що він дарунок приймає. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч.6 Договору, сторони, що підписалися, підтверджують, що: вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим, і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому Окрім цього, вказано, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину, а також сторони свідчать, що зміст цього договору їм повністю їм нотаріусом роз`яснено у повному обсязі, текст договору прочитаний ними повністю, а також прочитаний їм нотаріусом уголос. Відповідно до квитанцій, які додані до позовної заяви, [PERSON] , оплачував комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями квитанцій за серпень 2020 по січень 2021 роках ( а.с. 29-33). Також, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в Перша Черкаська міська лікарня в період з 17 лютого 2020 року по 27 лютого 2020 року (а.с. 42). В період 19 липня 2019 року та 22 жовтня 2019 року, [PERSON] звертався за консультативним висновком до лікаря кардіолога, та встановлено діагноз гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба з переважним ураженням серця без (застійної) серцевої недостатності (а.с. 46-47). 24 лютого 2021 року [PERSON] звертався до невропатолога, зі скаргами безсоння, тривоги, страх, що підтверджується консультативним заключенням невропатолога (а.с. 49). 26 квітня 2021 року за № 269, [PERSON] , на його звернення від 21 квітня 2021 року надана відповідь за підписом директора Черкаського міського центру соціальних служб Департаменту соціальної політики ЧМР Савранською Л. за якою, йому повідомлено, що фахівцями Центру здійснено оцінку потреб заявника та з`ясовано, що у нього складні стосунки з донькою, [PERSON] та онуком, [PERSON] . Між ними наявний спір щодо житлового питання, який буде вирішуватись в судовому порядку. Про що, підписано договір про надання соціальної послуги консультування № 21 від 30 березня 2021 року. (а.с. 14 -16). Також, відповідно до виписки із медичної амбулаторної карти стаціонарного хворого, [PERSON] перебував на стаціонарному лікування в КНП «Перша Черкаська міська лікарня» у період з 09 червня 2021 року по 14 червня 2021 року, де йому було проведене хірургічне втручання (а.с. 43). [PERSON] , звернувся 07 вересня 2021 року до медичного закладу із скаргами на головний біль, запаморочення, порушення зору, серцебиття, болі в області серця, задишка, з основним діагнозом: Інші форми стенокардії (а.с. 50). 20 жовтня 2021 року, відповідно до консультативного висновку спеціаліста, [PERSON] встановлено діагноз гіпертонічна хвороба 2 ст., ступінь ризику 3, ризик 3 Гіпертензивне сеце Хр Легеневе серце при хр. Бронхіті СН 1 ст ІХС Стенокардія ФКЗ (а.с. 48). Окрім цього, 19 лютого 2021 року, [PERSON] звернувся із заявою до начальника Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області щодо психологічного «фізичного насильства, яке застосовують до нього його дочка, [PERSON] та внук (її син), [PERSON] (а.с. 12-13). 16 травня 2022 року [PERSON] звертався до медичного закладу із скаргами на головний біль в області потилиці, запаморочення, порушення зору, серцебиття, болі в області серця, задишка (а.с. 51). Як вбачається з талону-повідомлення від 15 серпня 2022 року єдиного обліку № 33589 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, 13 липня 2022 року о 09 год. 29 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 13 липня 2022 року о 09 год. 27 хв. за адресою: [ADDRESS] , адвокат [PERSON] повідомила, що дочка нанесла т/у та виганяла батька з квартири. Заявник: [PERSON] (а.с. 17). 20 вересня 2022 року № 12256/46/01-2022 на звернення адвоката Грачової Т.Г.. Черкаським районним управлінням поліції надано відповідь, про те, що в ході здійснення реагування на повідомлення від 13 липня 2022 року, у [PERSON] відібрано заяву та пояснення; відповідно [PERSON] складено адміністративний протокол за ч.1 ст.173-2 КУпАП ( а.с. 18-23). В судовому засіданні досліджено матеріали цивільної справи №711/2137/21, провадження №2/711/1667/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної власності та визнання недійсним правочину. 13 грудня 2021 року рішенням судді Придніпровського районного суду м. Черкаси позовні вимоги задоволено частково. Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, факт проживання однією сім`єю [PERSON] , 1947 року народження та [PERSON] , 1940 року народження у період з вересня 2018 року по 13 грудня 2021року (дата постановлення судового рішення), але не перебувають у шлюбі між собою. В іншій частині відмовлено. 19 квітня 2022 року постановою Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу залишено без задоволення. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2021 року залишено без змін. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2021 року по справі № 711/1329/21 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним,третя особа приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Корчемна Марина Володимирівна - залишено без розгляду. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (частина перша статті 744 ЦК України). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Зазначаючи про недійсність вчиненого ним договору дарування, позивач посилався на відсутність у нього волевиявлення на безоплатне відчуження належного йому нерухомого майна. Зміст викладених позивачем обставин, якими він обґрунтовував позовні вимоги, зокрема, про те, що мав намір на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування, що відповідач буде здійснювати за ним догляду, якого він потребує в силу свого віку та стану здоров`я, а також матеріально допомагати, дає підстави для висновку, що [PERSON] просив визнати недійсними договір дарування з підстав наявності в нього дефекту сприйняття дійсної юридичної природи вчинюваного правочину. Правовідносини, пов`язані з визнанням договору недійсним з підстави укладення його під впливом помилки, врегульовані ч. 1 ст. 229 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06.11.2009 №9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. У свою чергу, сторона, яка посилається на ст.229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст.229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 354/914/13-ц від 23.01.2020. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16) зроблено правовий висновок, що «відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним». Судом з даного приводу встановлено, що дані доводи позивача не знайшли свого підтвердження, адже останній неодноразово звертався до суду з позовами, де предметом позову був саме оспарюваний договір дарування від 13 серпня 2020 року, отже останній розумів природу укладеного правочину, як на момент укладення так і на момент оскарження, хоч і в подальшому залишав позов без розгляду. Таким чином, позивач демонструє усвідомлення вчиненого правочину, волевиявлення та вподальшому з`явлення бажання отримання вигоди від вчиненого правочину. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що «лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Положенням ч.1 ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Отже, зміст статей 203, 717 ЦК України вказує на те, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Як встановлено судом, спірний договір дарування від 13серпня 2020 року не встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. В свою чергу, оспорюваний договір було укладено у приватного нотаріуса Черкаського міського округу Корчемної М.В., у присутності обох сторін, які у подальшому підписали договір. Приватним нотаріусом цей договір прочитаний вголос, позивачем не було надано доказів, що помилка дійсно мала місце, а незнання закону чи його неправильне тлумачення не може бути підставою для визнання правочину недійсним. [PERSON] на момент укладення спірного договору було 80 років, позивач не був інвалідом, матеріали справи не містять доказів того, що станом на 2020 рік мав особливі потреби у догляді та сторонній допомозі. Позивачем також не доведена та обставина, що загальний стан його здоров`я, сукупність захворювання могли повпливати на свідомість і він не розумів значення своїх дій, укладаючи договір дарування, помилково вважаючи його договором із встановленням певних обов`язків по догляду на [PERSON] . Підстав перевірки даної обставини під час розгляду справи, що стан здоров`я міг повпливати на волевиявлення судом не встановлено. При цьому у 2020 році позивач не був самотньою людиною, оскільки згідно рішення від 13 грудня 2021 року Придніпровського районного суду м. Черкаси встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, факт проживання однією сім`єю [PERSON] , 1947 року народження та [PERSON] , 1940 року народження у період з вересня 2018 року по 13 грудня 2021 року (дата постановлення судового рішення), не перебуваючи у шлюбі між собою. 19 квітня 2022 року постановою Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу залишено без задоволення. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2021 року залишено без змін. Тобто після укладення договору дарування від 13 серпня 2020 року, позивач проживав однією сім`єю з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не перебуваючи у шлюбі протягом 16 місяців. Отже, належних та допустимих доказів того, що на час укладення договору дарування спірного домоволодіння позивач був самотньою людиною, за станом здоров`я потребував сторонньої допомоги та матеріального утримання, матеріали справи не містять. Суд звертає увагу й на те, що у 2019 році [PERSON] дарував квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідачу [PERSON] . Але майже відразу цей договір було розірвано в нотаріальному порядку, що підтверджує позивач у своїй позовній заяві. Оскільки для визнання Договору недійсним позивач послався на обставини, які виникли після його укладення та не існували на момент його вчинення, то зазначене не є підставою для визнання такого договору недійсним. Крім того, посилаючись на необхідність сторонньої допомоги у догляді в силу свого віку та стану здоров`я, позивачем не вказано в який конкретно спосіб він домовився з відповідачем на момент укладання спірного договору про здійснення останньою догляду за ним, вважаючи вчинений правочин договором довічного утримання. Тобто, посилання на жодну обставину, яку позивач вважав би встановленою на момент підписання договору щодо догляду останнього відповідачем не було зроблено. У той же час, суд враховує, що після укладення договору дарування квартири відповідач прийняла її в дар, а позивач проживає за адресою: [ADDRESS] , отримує пенсію. У договорі дарування від 13 серпня 2020 року дарувальник ствердив, що дарування здійснено ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Сторонами договору підтверджено, що договір не носить характеру удаваного правочину, розуміють природу цього договору, свої права та обов`язки за цим договором, договір укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску. Договір сторонами прочитано особисто, зміст документа їм зрозумілий і відповідає їх волі. Як вбачається зі змісту Договору, при його укладанні сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, зокрема з вимогами щодо його недійсності. Зміст ст.ст.717-722,727,728 ЦК України сторонам нотаріусом роз`яснено. Отже, позивач розумів природу спірного правочину, права та обов`язки сторін за договором дарування та наслідки вчинення цього правочину. При цьому, судом взято до уваги, що правочини були здійснені в одного ж і того ж нотаріуса за вибором позивача [PERSON] , що також було визнано сторонами в ході судового розгляду. Зазначені обставини в судовому засіданні жодним чином не спростовано. Позивачем надані медичні документи, які дослідженні судом вище, та наведеними документами підтверджується наявність у позивача гіпертонічної хвороби та інших супутніх хвороб. До того ж він не є інвалідом, на час підписання договору йому було 80 років. Однак сама по собі наявність відповідних обставин без встановлення неправильного сприйняття особою фактичних обставин правочину на підставі належних і допустимих доказів, позбавляє суд можливості дійти висновку про те, що він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, внаслідок чого договір дарування має ознаки недійсності. Доказів того, що в день вчинення правочину (13 серпня 202 року), чи напередодні його укладення, позивач перебував під впливом лікарських засобів, які б зумовили неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину та вплинули на його волевиявлення, не надано, на момент укладення договору позивач мав повну цивільну дієздатність. Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд також враховані висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року (справа № 133/1804/20, провадження № 61-18827св21); від 03 лютого 2022 року (справа № 520/8118/17,провадження № 61-10855св21) Надавши оцінку обставинам справи, суд дійшов до висновку про те, що, укладаючи договір дарування квартири, [PERSON] не міг не розуміти, що йдеться саме про договір дарування. Доводи про те, що він мав намір укласти договір довічного утримання, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Питання щодо розподілу судових втрат, при ухваленні рішення, судом не вирішувалось.

Outcome: dismissed