Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок з будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , який належав померлому. Просить суд встановлення факту\~належностівказаного житлового будинку померлому та визнати за позивачем право власності на вказане спадкове майно, оскільки в нотаріальному порядку оформити спадщину не можливо, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача не з`явився, надали заяву про проведення розгляду справи без участі представника, позовні вимоги визнали. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] . Позивач є сином померлого [PERSON] , відповідно до копії свідоцтва про народження позивача [NUMBER] . Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складалося з житлового будинку з будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту, складеного\~КП КМР БТІ, житловий\~будинок в [ADDRESS] в цілому\~складається з: житлового\~будинку - літ. А1 житловою\~площею 38,3 кв.м. та загальною\~площею 50,4 кв. м., літньої кухні літ. Б1, літньої кухні літ. В1, бані літ. Г1, сараю літ. Д, гаражу літ. Е, убиральні літ. Ж, сараю літ. З, сараю літ. И, сараю літ. К1, сараю літ. Л1, сараю літ. М, сараю літ. Н, надвірних\~споруд - № 1-7, І. Вказаний житловий будинок 1940 року спорудження. Позивач є спадкоємцем першої черги після смерті батька, який спадщину прийняв на підставі ст. 1269 ЦК України на підставі заяви про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи №23/2022, наданої за ухвалою суду від 02.03.2023. З матеріалів вказаної спадкової справи встановлено, що позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.11.2022, відповідно до якого успадкував земельну ділянку площею 2,5635 для ведення товарного с/г виробництва, яка належала спадкодавцю [PERSON] . Крім того, в матеріалах міститься заява [PERSON] (дружини померлого) про відмову від спадщини. Згідно інформаційного листа приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу А.Бежана від 05.12.2022 №103/01-16 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу спадкування, що врегульовано нижченаведеними нормами цивільного законодавства станом на час виникнення спірних правовідносин. Згідно ч.1\~ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст..1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до частини першої статті 1298 ЦК України\~свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. У відповідності до\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7\~від 30\~травня 2008\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до п.3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12, постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення" (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Слід зазначити, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Відповідно до частини другої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з\~частиною третьою\~статті 3\~зазначеного Закону\~речові права\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяження,\~що виникли\~до 1\~січня 2013\~року,\~визнаються дійсними\~за наявності\~однієї з\~таких умов: 1)\~реєстрація таких\~прав була\~проведена відповідно\~до законодавства,\~що діяло\~на момент\~їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Оцінюючи підстави виникнення права власності на новостворене майно суд враховує, що правовідносини щодо будівництва садових будинків і набуття прав на них до 05 серпня 1992 року регламентувалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, а не нормами ЦК України від 16 січня 2003 року. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на зазначений час, не пов`язувало виникнення права власності на садові будинки з надвірними будівлями та спорудами з державною реєстрацією такого права. Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Враховуючи зазначене, до предмету доказування у цій справі належать обставини щодо часу будівництва будинку садибного типу з господарськими спорудами. З технічного паспорту на спірний будинок чітко встановлено, що роком побудови житлового будинку є 1940, а господарських будівель та споруд 1940-1991. Таким чином, у судовому засіданні повністю знайшов своє підтвердження факт, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька, який спадщину прийняв, суд приходить до висновку про визнання за позивачем права власності на спадкове майно, яким є вищезазначений житловий будинок, так як останній належав спадкодавцю. Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за им права власності на спадкове майно. Щодо позовної вимоги про встановлення факту належності спірного житлового будинку спадкодавцю слід зазначити наступне. У п.1 (абз. 1-2) Вищий спеціалізований\~суд України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ у своєму листі 16.05.2013\~\~№ 24-753/0/4-13\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про спадкування» зазначив,\~що при\~розгляді справ\~про спадкування\~суди мають\~встановлювати: місце\~відкриття спадщини; коло\~спадкоємців,\~які прийняли\~спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. З наведеного слідує, що при розгляді справ про спадкування судам, серед іншого, також потрібно встановити обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, зокрема й факт належності нерухомого чи рухомого майна спадкодавцеві (-ям), оскільки до спадщини входять лише ті права та обов`язки, які належали спадкодавцю. У такому разі, під час встановлення обставин справи щодо спадкування, зокрема встановлення певних фактів (належність майна спадкодавцю), окреме ухвалення та встановлення такого факту в резолютивній частині рішення не потребується, оскільки воно не встановлює жодних юридичних наслідків для суду, сторін та інших осіб, під час майбутнього виконання рішення суду, та не є належним способом захисту порушеного майнового права особи позивача, способи захисту якого визначені ст. 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК. Враховуючи наведене, позовна вимога про встановлення факту належності спірного житлового будинку спадкодавцю є неналежним способом захисту цивільного права, а відтак задоволенню не підлягає.

Outcome: partial