Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] знявши його з реєстраційного обліку. Також просила зобов`язати відповідача звільнити житловий будинок за вказаною адресою. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] . Однак у будинку на даний час зареєстровані її донька [PERSON] та її колишній чоловік [PERSON] , якому було надано право користування жилим приміщенням після укладення шлюбу із донькою. Оскільки шлюб між її донькою та відповідачем розірвано, позивачка вважає, що припинилася обставина, яка була підставою для набуття відповідачем права користування її житловим будинком. Однак останній відмовляється залишити будинок і по цей час продовжує мешкати у ньому, але так як сімейні відносини між ними припинені, відповідач більше не являється членом її сім`ї. В обґрунтування своєї позиції посилається на ст.405 ЦК України. Ухвалою суду від 27 лютого 2023 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено розгляд справи по суті на 11 годину 00 хвилин 21 березня 2023 року, надано відповідачу строк для подання відзиву. Ухвалою суду від 21 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Позивачка подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи, в порядку ст.128, ст.130 ЦПК України, повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, відзив на позовну заяву, пояснення, тощо, не подав. Суд, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини. Згідно з ч.1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3\~ст.12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] є власницею будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.8,9). У вказаному житловому будинку зареєстровані: позивачка [PERSON] , відповідач [PERSON] , донька позивачки [PERSON] (а.с.10). Шлюб між донькою позивачки та відповідачем розірвано 19 грудня 2022 року Новоушицьким районним судом Хмельницької області (а.с.11,12). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 р. у справі № 447/455/17 житловий кодекс\~УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу\~Цивільний кодекс\~є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм\~ Цивільного кодексу України. Законодавець при прийнятті\~Цивільного кодексу України\~не визначив особливостей застосування норм\~Цивільного кодексу України\~до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються\~Житловим кодексом УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами\~Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У ч.1 ст.401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Частиною 1 статті 402 ЦК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст.405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17, встановлення сервітуту в таких правовідносинах презюмується. Згідно із ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі №447/455/17 зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що відповідачу, який будучи членом сім`ї (зятем) було надано право користування житловим приміщенням після укладення шлюбу із донькою позивачки, тобто між [PERSON] та відповідачем [PERSON] виникли сервітутні правовідносини відповідно до\~ст.405 ЦК України. У подальшому, коли шлюб відповідача із донькою позивачки був розірваний та фактичні шлюбні відносини припинені, [PERSON] втратив статус члена сім`ї [PERSON] , але при цьому продовжив проживати та бути зареєстрованим у її будинку, незважаючи на те що правові підстави для сервітутних правовідносин відпали. Також відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Суд,\~беручи до\~уваги доводи\~позивачки, вважає, що між сторонами очевидно склалися складні стосунки, які унеможливлюють їхнє спільне проживання. Суд, зважуючи на інтереси обох сторін та інших осіб, що проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] , погоджується з позицією позивачки, що втручання суду у право відповідача на повагу до житла у такій ситуації є виправданим та необхідним і здійснюється з метою захисту права власності позивачки. Щодо вимоги про зобов`язання зняття відповідача з реєстраційного обліку суд зазначає наступне. 01.12.2021 року набув чинності ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», яким виключено ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та здійснюється регулювання відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг. Пунктом 11 ч.1 ст.2 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» реєстраційна дія це внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи. Відповідно до п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Таким чином, позивачка, будучи власниками будинку, вправі відповідно п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» подати до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем зареєстрованого місця проживання відповідача відповідну заяву у паперовій формі, внаслідок чого буде здійснено зняття відповідача з зареєстрованого місця проживання. Щодо вимоги про зобов`язання звільнити житловий будинок суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. На переконання суду, враховуючи встановлені обставини, першочергово захисту підлягає гарантоване національним та міжнародним законодавством право позивачки на мирне та вільне володіння своїм майном - будинком, яке порушується відповідачем. Судом встановлено, що відповідач проживав у спірному будинку як член сім`ї власника будинку (чоловік доньки позивачки) та користувався будинком під час дії сервітуту. Оскільки на час розгляду справи шлюб між ним та донькою позивачки розірвано, сторони по справі разом не ведуть спільного господарства, тобто обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2\~ст. 406 ЦК України. За таких підстав суд вважає наявними підстави для виселення відповідача із займаного житлового приміщення. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволенню. Розподіляючи судові витрати, суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України стягує з відповідача, понесені позивачкою витрати на оплаті судового збору в сумі 2147 гривень 20 копійок.

Outcome: partial