Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

Позивач в особі представника [PERSON] 01.09.2022 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 16.12.2022 про розірвання договору №23/10 від 23 жовтня 2019 року та стягнення коштів з відповідача на користь позивача, а саме суму попередньої оплати за товар у розмірі 4\~834\~479 гривень 22 копійки, що становить еквівалент 128\~610, 78 євро та суму штрафних санкцій за договором у розмірі 4\~438\~419 гривень 93 копійки. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.10.2019 між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поставки №10/23, відповідно до якого постачальник зобов`язався передати у власність покупця меблі та здійснити збірку, а покупець прийняти товар та оплатити його вартість. Покупцем було здійснено передоплату на загальну суму 128\~210,71 євро. До теперішнього часу поставка товару здійснена не була, також не було надано підтвердження перерахування оплати за товар на фабрику виробника. Відповідач у своїх відповідях на претензії позивача вказує, що розрахунки здійснюються за кожну поставлену партію меблів, в той час як жодної партії меблів доставлено не було. Ухвалою суду від 02.09.2022 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 31.10.2022. До суду 12.10.2022 надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] , згідно якого у задоволенні позову просить відмовити. З врахуванням відзиву на заяву про збільшення позовних вимог. В обґрунтування відзиву вказано, що покупцем не виконано у повному обсязі п.2.4 договору, а саме не здійснено 100% передоплату, внаслідок чого існує заборгованість по передоплаті з боку покупця у сумі 1102,58 євро. Відповідачем кошти у євро не приймалися, адже договором визначено оплату за договором у гривнях. Позивачу тричі на електронну пошту відправлялися листи в яких пропонувалося дотриматися умов договору та провести 100% передоплату. Відповідачем договір у частині виготовлення та постачання меблів виконаний у значній частині, а саме більша частина меблів знаходиться на складі у м. Києві, про що відомо позивачу. Угоду про розірвання договору сторонами підписано не було, а покупцем не надано реквізити банківського рахунку для повернення коштів. До суду 28.10.2022 надійшла відповідь на відзив, згідно якої представник позивача зазначає, що жодної партії меблів поставлено не було, а на підтвердження прийняття коштів у євро відповідач видавала відповідні квитанції. Поставка по договору здійснюється за адресою: [ADDRESS] , тому перебування товару на складі в м. Києві не свідчить про виконання договору. У підготовчому засіданні 31.10.2022 було прийнято відзив та відповідь на відзив, розгляд справи відкладено на 13.12.2022. У зв`язку з відключенням електроенергії в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси, розгляд справи у підготовчому засіданні 18.01.2023 було відкладено на 23.02.2023. У підготовчому засіданні 23.02.2023 було прийнято заяву про збільшення позовних вимог, також долучено до справи відзив та відповідь на відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог. В результаті проведених підготовчих дій було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 05.04.2023. У судовому засіданні 05.04.2023 представник позивача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] надали вступні слова, судом були досліджені докази, в тому числі оригінал договору поставки, виникло питання чи договір №23/10 та договір №10/23 є різними чи одним і тим самим договором, тому було оголошено перерву до 02.05.2023. У судовому засіданні 02.05.2023 з`ясовано, що екземпляри договору поставки під номером №23/10 та №10/23 є тотожні просто помилково вказано цифри навпаки, що визнали сторони. Судом відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про виклик позивача для надання пояснень як свідка. Представник позивача [PERSON] просила задовольнити позов та стягнути кошти за не виконаний договір та штрафні санкції. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову, вказав, що не було виконано повної оплати договору, а надані позивачем квитанції не пов`язані з договором. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні докази, дійшов наступник висновків. Судом встановлено, що 23 жовтня 2019 року ДОП Дронова П.І. в особі [PERSON] (постачальник) та [PERSON] (покупець) уклали договір поставки №10/23 (№23/10), згідно п.1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити (передати у власність покупця) меблі (далі за текстом товар) та здійснити збірку, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість на умовах та в порядку, передбаченими цим договором. Згідно п.1.2 договору, найменування, загальна кількість, асортимент, одиниці виміру товару, строк поставки та ціна товару визначається сторонами у специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору. Пунктом 2.1 договору, визначено, що ціна товару формується на момент замовлення, фіксується у Специфікаціях, які с невід`ємною частиною цього Договору. Сторони підписанням цього Договору підтверджують, що ціни на Товар є звичайними для продукції такого асортименту, якості та споживчих властивостей, які склалися на даному ринку продукції. Пункт 2.2 Договору вказує, що загальна сума договору розраховується як сукупна вартість Товару за всіма Специфікаціями, які були виписані протягом дії даного Договору та відповідно до яких постачався Товар в період його дії. Згідно п. 2.3 Договору Платежі за цим Договором здійснюються в гривнях України, та фіксуються в євро за курсом НБУ. Пункт 2.4 передбачає, розрахунки за кожну поставлену партію меблів здійснюються Покупцем на умовах проведення ним 100% передоплати. Постачальник зобов`язаний не пізніше 3-х робочих днів з моменту отримання передоплати від покупця надати покупцю затверджене банком підтвердження сплати за Товар на фабрику виробника, якщо таке не відбулось, то постачальник виплачує 0.5% за кожен день не надання підтвердження (п.2.5 Договору). Місце поставки товару визначене сторонами у п.3.1 Договору та є наступне: [ADDRESS] . Пунктом 5.3 Договору, визначено, що при невиконанні покупцем вимог п. 2.4 Договору постачальник має право призупинити або припинити поставку Товару до виконання Покупцем своїх обов`язків за цим Договором у повному обсязі (а.с.7-11, 105-108). Відповідно до додаткової угоди №1 до договору поставки №23/10 від 23.10.2020, сторони домовилися викласти п.2 розділу 4 Договору в наступній редакції: Оплата за товар здійснюється Покупцем на умовах проведення ним 80% передоплати вартості Товару. Решта оплати у розмірі 20% здійснюється за фактом готовності товару до відвантаження Покупцю на складі постачальника (а.с.11, 109). Сторонами погоджено специфікації до договору поставки №23/10 від 23.10.2019 №5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17 (а.с.21-44). [PERSON] 14.07.2020 сплатив ФОП [PERSON] кошти у розмірі 3900 євро 09 євроцентів. Вказано, що оплата за замовлення покупця №46 від 22.10.2019, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №10 від 14.07.2020, виданої ФОП [PERSON] (а.с.12, 13). 19.07.2021 [PERSON] оплатив 10\~000 євро на виконання умов договору поставки №23/10 від 23.10.2019, про що свідчить квитанції до прибуткового касового ордеру №12 від 19.07.2021, видана ФОП [PERSON] (а.с.14). 19.07.2021 [PERSON] оплатив 322\~500 гривень на виконання умов договору поставки №23/10 від 23.10.2019, про що свідчить квитанції до прибуткового касового ордеру №12 від 19.07.2021, видана ФОП [PERSON] (а.с.61). [PERSON] 03.09.2020 сплатив ФОП [PERSON] кошти у розмірі 10\~939 євро 84 євроцентів. Вказано, що оплата за замовлення покупця №477 від 25.08.2020, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №14 від 03.09.2020, виданої ФОП [PERSON] (а.с.15). [PERSON] 18.09.2020 сплатив ФОП [PERSON] кошти у розмірі 3 247 євро 87 євроцентів. Вказано, що оплата за замовлення покупця №8 від 30.03.2020, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №15 від 18.09.2020, виданої ФОП [PERSON] (а.с.16). [PERSON] 25.08.2020 сплатив ФОП [PERSON] кошти у розмірі 6 923 євро 07 євроцентів. Вказано, що оплата за замовлення покупця №36 від 17.02.2020, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №12 від 25.08.2020, виданої ФОП [PERSON] (а.с.17). 07.07.2021 [PERSON] оплатив 14\~700 євро на виконання умов договору поставки №23/10 від 23.10.2019, про що свідчить квитанції до прибуткового касового ордеру №10 від 07.07.2021, видана ФОП [PERSON] (а.с.18). 07.07.2021 [PERSON] оплатив 476 280 гривень на виконання умов договору поставки №23/10 від 23.10.2019, про що свідчить квитанції до прибуткового касового ордеру №10 від 07.07.2021, видана ФОП [PERSON] (а.с.62). [PERSON] 25.06.2020 сплатив ФОП [PERSON] кошти у розмірі 45 000 євро. Вказано, що оплата за замовлення покупця №32 від 25.06.2020, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №7 від 25.06.2020, виданої ФОП [PERSON] (а.с.19). [PERSON] 29.07.2020 сплатив ФОП [PERSON] кошти у розмірі 33 900 євро. Вказано, що оплата за замовлення покупця №446 від 27.07.2020, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №80 від 29.07.2020, виданої ФОП [PERSON] (а.с.20). Досудове врегулювання сторонами спору виявилося безуспішним, про що свідчить листи сторін (а.с.44, 45-46, 47, 48,49-50, 51-52). Таким чином, [PERSON] оплатив грошові кошти ФОП [PERSON] у загальному розмірі 128\~610,78 євро. Сторона відповідача вказувала, що додані позивачем квитанції не всі стосуються договору поставки №23/10. В судовому засіданні представнику відповідача було роз`яснено право та надано можливість на підтвердження своїх доводів надати інші договори, які укладалися між сторонами з метою підтвердження проведення оплати по іншим зобов`язанням, втім представник відповідача не надав жодного іншого договору, укладеного між сторонами. Таким чином, суд приймає надані позивачем квитанції на підтвердження здійснення оплати по договору поставки №23/10 від 23.10.2019. Квитанції щодо внесення коштів видавалися відповідачем, тому доводи про те, що оплата мала здійснюватися у гривнях не приймаються судом до уваги. Позивачу не було постановлено жодної партії меблів, незважаючи на здійснену оплату, що суперечить п. 2.4 Договору. Надані специфікації свідчать про те, що їх вартість товару менша проведеної позивачем оплати, тобто посилаючись на заборгованість позивача по передоплаті у розмірі 1102,58 євро, відповідач обраховує всю суму договору, всупереч умовам договору. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). За положеннями ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ст. 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Згідно ч.1,2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Згідно частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (частина третя статті 653 ЦК України). Пунктом 5.4 договору поставки №23/10 від 23.10.2019 сторони погодили, що при порушенні постачальником строків поставки товару більше ніж на 20 робочих днів, покупець має право розірвати цей Договір та вимагати повернення передоплати та пені у розмірі подвійної ставки Національного банку України від вартості непоставленого товару за кожен день з дня отримання передоплати Таким чином, у зв`язку з повним не виконанням умов договору, не поставлення жодної партії меблів, підлягають застосування положення договору, а саме, договір укладений 23.10.2019 між [PERSON] та ФОП [PERSON] підлягає розірванню, зі стягненням авансу (передоплати) з відповідача на користь позивача. Задоволенню також підлягають вимоги щодо штрафних санкцій передбачених договором поставки. Суд приймає наданий позивачем розрахунок штрафних санкцій, які за шість місяців прострочення склали 4\~438\~419,93 грн. Стороною відповідача не спростовано розмір штрафних санкцій, завлений стороною позивача. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності, тому відсутні підстави не приймати розрахунок позивача. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Проніна проти України від 18 липня 2006 року п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. А тому, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що поданий позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved