Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, треті особи: інспектор взводу № 1 роти № 5 батальйону № 2 полку УПП в Одеській області ДПП лейтенант поліції Кучер Олег Валерійович, інспектор взводу № 1 роти № 5 батальйону № 2 полку УПП в Одеській області ДПП лейтенант поліції Чумак Роман Іванович, інспектор взводу № 1 роти № 5 батальйону № 2 полку УПП в Одеській області ДПП лейтенант поліції Кошман Наталія Сергіївна, у якій просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України на користь позивача, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , моральну шкоду у розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч) гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24 000,00 (двадцять чотири тисячі) гривень. Свої вимоги мотивує тим, що третіми особами, які є службовими особами відповідача-1, було складено відносно позивача три постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності. Вказує, що в подальшому дані постанови були скасовані судовими рішеннями у справах за позовом [PERSON] . Також було визнано незаконними дії відповідних працівників патрульної поліції та встановлено наявність у їх діях ознак дисциплінарних проступків. Зазначає, що незаконними діями працівників патрульної поліції, які виразилися у незаконному утримувані його протягом 3 годин, незаконному притягненні до адміністративної відповідальності, позивачу було завдано моральних та душевних страждань. Стверджує, що моральні страждання полягають у: сильних головних болях, слабкості в тілі, болі у серці та інших симптомах, які були викликані хвилюваннями через ситуацію, що сталася 12.11.2020 приблизно у період часу з 04:45 години до 07:00 години і мала місце бути виключно внаслідок неправомірних дій вищезазначених посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Вказує, що 13.11.2020 наступного дня після вчинення незаконних дій відносно позивача з боку вищезазначених посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, він вперше звернувся до сімейного лікаря зі скаргою на сильний головний біль, слабкість та біль у серці, зазначене підтверджується довідкою за підписом сімейного лікаря від 13.11.2020. Окрім цього, 28.12.2020 в день коли було ухвалено рішення про скасування однієї з зазначених постанов відносно позивача суддею Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області [PERSON] у справі №497/1581/2020, провадження №2-а/946/148/20, він вдруге звернувся до сімейного лікаря з сильним головним болем та слабкістю, який поінформував його про наявність в нього ознак синдрому хронічної втоми. Зазначає, що 17.05.2021 за один день до прийняття рішення про скасування однієї з зазначених постанов відносно позивача колегією суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у справі №497/1583/2020, провадження №854/1325/21, він втретє звернувся до лікаря, який поінформував його про наявність в нього симптомів вегето-судинної дистонії. Посилається, що всі зазначені ушкодження пов`язані з його здоров`ям викликані хвилюваннями та моральними стражданнями, які є наслідком неправомірних дій з боку вищезазначених посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, зазначене підтверджується також тим, що до 12.11.2020 він жодного разу не звертався до лікаря з вказаними вище симптомами, не страждав сильним головним болем, хронічною втомою та іншими зазначеними симптомами. Звертає увагу суду, що у зв`язку з тим, що він має інвалідність з дитинства та перебуває на обліку у багатьох лікарів, жоден з лікарів до 12.11.2020 не інформував його про подібні ушкодження його здоров`я. Вказує, що у пункті 4 частині 2 статті 23 ЦК України закріплено, що моральна шкода полягає: у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Зазначає, що під час складання незаконних постанов відносно нього 12.11.2020, а саме у період часу з 06:53 години до 06:58 години вищезазначені посадові особи неодноразово висловлювалися нецензурною лайкою на його адресу, тобто фактично було принижено його честь та гідність. Окрім цього вказує, що 12.11.2020 під час вчинення неправомірних дій відносно нього вищезазначеними посадовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, із ним в машині перебував його батько [PERSON] , та вони разом з ним їхали з м. Одеси додому у м. Болград, Одеської області, розрахувавши відстань та час, за який вони мали б приїхати з м. Одеси до м. Болграда вони вирушили 12.11.2020 о 04:00 годині для того, щоб максимум до 07:30 години 12.11.2020 бути вдома, у м. Болграді, так як на 08:00 годину 12.11.2020 у його батька було призначено зустріч. Посилається, що через значне запізнення у прибутті на зазначену зустріч, яке мало місце бути виключно внаслідок неправомірних дій вищезазначених посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, його батько втратив можливість провести цю зустріч і за її результатами укласти деякі угоди, які б поширили можливості для ведення бізнесу і як наслідок, поліпшили становище щодо заробітку для їх сім`ї. Стверджує, що зазначені обставини стали підставою для значного погіршення відносин всередині його родини, і як наслідок стали підставою для моральних страждань, заподіяних йому незаконними діями з боку вищезазначених посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Позивач вважає, що фактично внаслідок неправомірних дій з боку вищезазначених посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень та подій, які відбулися в житті позивача внаслідок цих неправомірних дій, а саме: оскарження у судах різних інстанцій незаконних постанов складених відносно позивача, звернення з заявою про притягнення вищезазначених посадових осіб до дисциплінарної відповідальності, відмова у притягненні вищезазначених посадових осіб до дисциплінарної відповідальності, значне ушкодження стану здоров`я позивача, погіршення відносин всередині родини позивача, разом з тим як наслідок, зміна помірного способу життя позивача та перебування в постійному напруженому, стресовому стані та інше, позивач фактично зазнав моральної шкоди, яку він оцінює у 500 000,00 гривень. З урахуванням викладеного позивач просив позовні вимоги задовольнити, а також стягнути понесенні витрати на правову допомогу. 04.10.2021 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.10.2021 у справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивачу було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі, яку останок ним 05.03.2022 (а.с. 121). Відповідачам та третім особам було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, які було отримано відповідачем-1 - 08.12.2021, відповідачем-2 - 21.01.2022 (а.с. 40, 120). 29.12.2021 представником відповідача Департаменту патрульної поліції - Нагнибідою О.М. було подано відзив на позовну заяву у якій останній проти позовних вимог заперечував. В обґрунтування заперечень вказує, що у рішенні суду першої інстанції по справі № 497/1581/2020 від 28.12.2020 року, справі № 497/1582/2020 від 28.12.2020 та справі № 497/1583/2020 та постанові апеляційної інстанції по справі № 497/1583/2020 від 18.03.2021 року не вказано будь-яких порушень з боку посадової особи при винесенні постанови у справі про адміністративне порушення. Не винесено окремої ухвали щодо неправомірності дій посадової особи. Стверджує, що сам факт складання адміністративних матеріалів - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та притягнення до адміністративної відповідальності були предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Вказує, що самі по собі твердження позивача про вчинення посадовою особою дій, які начебто, призвели до порушення прав та законних інтересів [PERSON] є необґрунтованими. Зазначає, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Наявність чи відсутність вини посадової особи органу державної влади правового значення при цьому не має. Посилається, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями 1173, 1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, зо с предметом доказування по справі. Вважає, що позивачем не обґрунтовано наявності причинного зв`язку між шкодою та діяннями відповідачів, відповідно до яких, нібито, заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії чи бездіяльність відповідачів призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя. Вказує, що у матеріалах справи, що надійшли до Департаменту патрульної поліції не містяться жодної із зазначених копій медичних довідок, а тому не можливо дослідити та надати з цього приводу правову оцінку. Представник Департаменту патрульної поліції не є спеціалістами в медичній галузі, а позивачем було не надано до позовної заяви заключення медичного фахівця, який надав би об`єктивну оцінку захворюванню вегітосудинна дистонія з вказанням його ступеню тяжкості, загрози життю позивача, можливості керування транспортним засобом, працювати. Зазначає, що позивач не надав до справи медичних документів, які вказували на погіршення стану його здоров`я. Не було надано довідок про звернення до сімейного лікаря від 13.11.2020, 28.12.2020, 17.05.2021, які фіксуються амбулаторно сімейним лікарем та іншими спеціалістами поліклініки (невропотолог, кардіолог) електронною системою e-helth або madeira з зазначеними скаргами, попереднім діагнозом, обстеженнями та лікуванням. Стверджує, що не було надано довідок про термін лікування, заключний діагноз, проведене лікування з відповідними підписами та штампами лікуючого лікаря, головного лікаря або директора поліклініки (центр первинної медичної допомоги (ЦПМД)) лікувального закладу, переліку ліків, їх кількість та чеки на витрачене лікування. Також, не можливо достовірно вказати, що саме ситуація з працівниками патрульної поліції, яка виникла 12.11.2020 стала чинником погіршення стану позивача, а не інші соціальні чи сімейні чинники. Посилається, що належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин не надано, як і необґрунтовано наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими наслідками (у випадку наявності таких) та діяннями відповідачів. Вказує, що позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 500 000,00 грн. та не надає будь-яких розрахунків. У зв`язку з тим, що позивачем не було надано до суду жодних доказів, які підтверджують завдання йому моральної шкоди, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Стверджує, що сам лише факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є належним доказом втрат немайнового характеру позивача внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях у зв`язку з порушенням цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під судом, при настанні інших негативних наслідків. З урахуванням викладеного вище, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 24.01.2022 позивачем було подано до суду відповідь на відзив відповідача-1. В обґрунтування своїх заперечень проти відзиву на позовну заяву позивач вказує, що відзив на позовну заяву підписано особою, яка не має повноважень його підписувати, відповідачу не надіслано усіх додатків до відзиву, не вірно зазначено єдиний унікальний номер судової справи та подано із порушенням процесуальних строків. 16.01.2023 позивачем було подано до суду заяву про відвід судді Букіної О.М. від розгляду даної справи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.01.2023 було заяву [PERSON] про відвід головуючого судді Букіної О.М. у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, треті особи: інспектор взводу № 1 роти № 5 батальйону № 2 полку УПП в Одеській області ДПП лейтенант поліції Кучер Олег Валерійович, інспектор взводу № 1 роти № 5 батальйону № 2 полку УПП в Одеській області ДПП лейтенант поліції Чумак Роман Іванович, інспектор взводу № 1 роти № 5 батальйону № 2 полку УПП в Одеській області ДПП лейтенант поліції Кошман Наталія Сергіївна, про відшкодування моральної шкоди, визнано необґрунтованою. Передано заяву про відвід на вирішення іншому судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України для її подальшого вирішення. 26.04.2023 головуючому судді було передано копію ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 25.01.2023 якою було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Букіної О.М. Відзиву на позовну заяву відповідачем-2 подано не було. Також не було подано до суду письмових пояснень на позовну заяву третіми особами. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, то сторони у судове засідання не викликалися. Дослідивши матеріали справи та надані до суду докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.12.2020 (справа № 497/1581/2020) позов [PERSON] до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, інспектора 2 взводу 5 роти 2 батальйону полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Кошман Наталії Сергіївни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі було задоволено (а.с. 12-14). Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 № 781862 від 12 листопада 2020 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу розміром 425 грн. і закрито справу про адміністративне правопорушення. Дане рішення суду набрало законної сили 12.01.2021. Як встановлено рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.12.2020, 12.11.2020 інспектором 2 взводу 5 роти 2 батальйону полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Кошман Наталією Сергіївною в м. Одеса по вул. А. Корольова, 72а, відносно [PERSON] була складена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 № 781862 від 12.11.2020, якою на підставі ч. 2 ст. 122 КУпАП застосовано до позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. Дані обставини сторонами у справі не заперечувалися. Окрім цього, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.12.2020 (справа № 497/1582/2020) позов [PERSON] до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі було задоволено (а.с. 15-18). Постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ДПО 18 № 643282 від 12.11.2020, винесену інспектором взводу №1 роти №5 батальйону №2 полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Чумаком Романом Івановичем, про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.5 ст.122 КУпАП скасовано. Провадження по справі у відношенні [PERSON] закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.122 КУпАП. У задоволенні позову [PERSON] до інспектора взводу №1 роти №5 батальйону №2 полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Чумака Романа Івановича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі було відмовлено. Дане рішення суду набрало законної сили 15.03.2021. Як встановлено рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.12.2020, 12.11.2020 інспектором взводу №1 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП лейтенантом поліції Чумаком Р.І. винесено постанову серії ДПО 18 №643282 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 гривень. Дані обставини сторонами у справі не заперечувалися. Крім цього, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.12.2020 (справа № 497/1583/2020) позов [PERSON] до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі було задоволено (а.с. 19-23). Постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ДПО 18 № 643283 від 12.11.2020, винесену інспектором взводу №1 роти №5 батальйону №2 полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Кучером Олегом Валерійовичем, про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.121 КУпАП, скасовано. Провадження по справі у відношенні [PERSON] закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КУпАП. У задоволенні позову [PERSON] до інспектора взводу №1 роти №5 батальйону №2 полку Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Кучера Олега Валерійовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі було відмовлено. Дане рішення суду набрало законної сили 18.05.2021. Як встановлено рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.12.2020, 12.11.2020 інспектором взводу №1 роти №5 батальйону №2 полку УПП в Одеській області ДПП лейтенантом поліції Кучером О.В. винесено постанову серії ДПО 18 №643283 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень. Дані обставини сторонами у справі не заперечувалися. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21) зазначено, що: «У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18)». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21) зазначено, що: «У справі, яка переглядається, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у вищезгаданій постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 19000сво18), апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) зроблено висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР у особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогічні висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), від 08 квітня 2020 року у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 591/1001/17 (провадження № 61-39927св18), від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21),від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21, від 26 січня 2022 року у справі № 607/25039/19, від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21), від 16 лютого 2022 року у справі № 522/10241/19 (провадження № 61-18178 св 21). Як вбачається із рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.12.2020 (справа № 497/1581/2020), підставою для закриття справи про адміністративне правопорушення відносно позивача суд зазначив відсутність доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП у зв`язку із порушенням п.7.8.3е ПДР та суд прийшов до висновку, що склад цього правопорушення у діях позивача відсутній. При цьому, із рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.12.2020 (справа № 497/1582/2020), підставою для закриття справи про адміністративне правопорушення відносно позивача суд зазначив відсутність доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП у зв`язку із порушенням п.8.4.г ПДР та суд прийшов до висновку, що склад цього правопорушення у діях позивача відсутній. Окрім цього, із рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.12.2020 (справа № 497/1583/2020), підставою для закриття справи про адміністративне правопорушення відносно позивача суд зазначив відсутність доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП у зв`язку із порушенням п.31.4.3.ґ ПДР та суд прийшов до висновку, що склад цього правопорушення у діях позивача відсутній. Отже, вищевказаними рішеннями суду фактично установлено незаконність відповідних дій та рішень інспекторів патрульної поліції щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного уповноваженою особою поліції. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у відповідності до вимог статей 1167, 1174 ЦК України позивач вправі за рахунок коштів Державного бюджету України вимагати відшкодування моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого. Сам по собі факт неправомірного притягнення до адміністративної відповідальності в розумінні норм статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування, заподіяної шкоди, та свідчить про безумовні душевні страждання та моральні переживання фізичної особи внаслідок таких дій посадової особи державного органу. Окрім цього, відповідно до листа за підписом заступника начальника Управління патрульної поліції у Одеській області Департаменту патрульної поліції від 10.08.2021, наказом Управління патрульної поліції у Одеській області Департаменту патрульної поліції від 10.08.2021 № 446 «Про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії» з метою виявлення факту можливого порушення службової дисципліни окремими працівниками полку УПП в Одеській області ДПП встановлено, що за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилося у порушенні пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції, статті 251 КУпАП, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності (а.с. 30). Таким чином встановлено, що Управління патрульної поліції у Одеській області Департаменту патрульної поліції було встановлено порушення законодавства працівниками Управління патрульної поліції у Одеській області Департаменту патрульної поліції під час події за участі позивача 12.11.2020. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Обґрунтовуючи підстави для звернення до суду позивач посилається на те, що посадові особи відповідача вчинили протиправні дії щодо нього, що підтверджено рішеннями суду. Виходячи з наведеного та з урахуванням того, що позивач був тричі притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу інспекторами патрульної поліції безпідставно, суд вважає доведеним факт наявності моральної шкоди, що завдана позивачу провадженням у справах про адміністративне правопорушення, яка полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, почуття образи, емоційної напруги, нервозності та інших негативних переживань, викликаних незаконним притягненням до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв, зазначених у позовній заяві. При цьому суд не приймає до уваги надані позивачем довідки за підписом сімейного лікаря від 13.11.2020, 28.12.2020 та 17.05.2021, оскільки дані медичні документи не містять підтвердження того, що саме дії працівників УПП у Одеській області ДПП призвели до погіршення його стану здоров`я. Також суд не приймає до уваги твердження позивача про погіршення відносин у його сім`ї через протиправні дії працівників УПП у Одеській області ДПП, що в свою чергу завдало позивачу моральних страждань, оскільки до суду не надано жодних доказів на підтвердження даних обставин. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Відтак, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та враховує тривалість судового розгляду адміністративної справи з оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, необхідність зміни нормального життєвого стану, докладання додаткових зусиль, витрачання часу і коштів для доведеності своєї невинуватості, а тому вважає, що на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 6 000,00 грн. Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. При вирішенні порядку відшкодування шкоди, суд враховує, що моральна шкода у визначеному розмірі 6 000,00 грн. повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Водночас, з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року в справі № 818/607/17, від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17. В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, та стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] 6 000 (шість тисяч) грн. компенсації моральної шкоди. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу. Так, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано до суду копію акту виконання юридичних послуг від 30.09.2021 підписаного адвокатом Єруслановою Т.Г. та Деревенським І.Ю. Відповідно до наданого акту виконання юридичних послуг від 30.09.2021 адвокатом були виконанні наступні послуги: надання юридичної консультації - 2 год. = 2 000,00 грн.; складання позовних заяв про скасування постанов - 3 шт. = 6 000,00 грн.; складання відповіді на відзив у справі №497/1583/2020 - 1 шт. = 2 000,00 грн.; складання відповіді на відзив у справі №497/1582/2020 - 1 шт. = 2 000,00 грн.; складання відповіді на відзив у справі №497/1581/2020 - 1 шт. = 2 000,00 грн.; складання заяви про відкладення судового засідання у справі №497/1583/2020 - 1 шт. = 500,00 грн.; складання відзиву на апеляційну скаргу у справі №497/1583/2020 - 1 шт. = 2 000,00 грн.; складання заяви про надіслання всіх документів на електронну адресу у справі №497/1583/2020 - 1 шт. = 500,00 грн.; складання заяви до УПП в Одеській області ДПП про притягнення до дисциплінарної відповідальності - 1 шт. = 2 000,00 грн.; складання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди та інших витрат - 1 шт. = 5 000,00 грн. Таким чином вбачається, що юридичні послуги наведені у пунктах 1-8 були надані в рамках розгляду інших справ, а тому не можуть бути стягнуті яки понесені витрати на правову допомогу у рамках розгляду даної справи. Крім цього, складання заяви до УПП в Одеській області ДПП про притягнення до дисциплінарної відповідальності також є послугою яка була надана не в рамках розгляду даної справи, а тому не підлягає відшкодуванню в рамках розгляду даної справи. Тобто, із наданого позивачем акту виконання юридичних послуг від 30.09.2021 вбачається, що в рамках розгляду даної справи могло бути надано лише одну юридичну послугу, а саме: складання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди та інших витрат. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як вбачається з матеріалів справи, окрім вищезгаданого акту до суду не надано жодних доказів на підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу, а саме: договору про надання правової допомоги; копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Єрусланової Т.Г., оскільки відшкодуванню підлягають витрати понесені на оплату послуг адвоката; доказів сплати позивачем адвокату (бюро, об`єднанню) вартості наданих послуг. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не надано до суду доказів понесення витрат на правову допомогу, а тому не знаходить підстав для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 24 000,00 грн.

Outcome: partial