Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

15 лютого 2022 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Печенізького районного суду Харківської області зі позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 07.05.2012 у розмірі 29 049,64 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що 07.05.2012 між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору банком було відкрито відповідачу кредитний рахунок із початковим лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, відповідачу надано у користування кредитну картку (номери та строк дії отриманих карток зазначено у довідці про отримання картки). У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 35000,00 грн, що, на думку позивача, підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконував, унаслідок чого станом на 27.01.2022 утворилась заборгованість у розмірі 29 049,64 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 24 294,55 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 4755,09 грн. Ураховуючи викладене позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені банком судові витрати у розмірі 2481,00 грн. Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 №2/0/9-22, ураховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, на підставі ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» змінено територіальну підсудність судових справ, зокрема, Печенізького районного суду Харківської області - на Козельщинський районний судом Полтавської області. Цивільна справа передана до Козельщинського районного суду Полтавської області. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2023 цивільну справу розподілено головуючій судді Козир В.П. Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 07 березня 2023 року справу прийнято головуючою суддею Козир В.П. до свого провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, призначено судове засідання на 12 квітня 2023 року. У зв`язку з відсутністю відомостей про повідомлення відповідача про дату та місце розгляду справи ухвалою суду від 12.04.2023 судове засідання відкладено на 15.05.2023 з повторним повідомленням відповідача про розгляд справи. Справу розглянуто 15.05.2023 без виклику сторін та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України). Згідно зі частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір плати за використання клієнтом коштів банку, яке не встановлене договором, не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України (ст. 1069 ЦКУ). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 07.05.2012 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, копія якої міститься у матеріалах справи (а.с. 24). До позовної заяви позивачем надано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які підпису відповідача не містять ( а.с. 25, 26-48). Згідно з довідкою про видані картки відповідачу було видано картки: 07.05.2012 - терміном дії до 03/16; 18.10.2012 - терміном дії до 10/16; 08.04.2015 - терміном дії до 03/18; 22.08.2017 - терміном дії до 07/21; 16.12.2021 - терміном дії до 12/25 (а.с. 23). Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 22), оформленої на [PERSON] (договір б/н) кредитний ліміт, встановлений 07.05.2012 (1000,00 грн) декілька разів змінювався, а саме: 07.05.2012 - кредитний ліміт зменшено до 300,00 грн; 16.11.2012 - кредитний ліміт збільшено до 2000,00 грн; 17.11.2012 - кредитний ліміт зменшено до 2000,00 грн; 08.04.2015 - кредитний ліміт зменшено до 2000,00 грн; 22.09.2017 - кредитний ліміт збільшено до 15000,00 грн; 03.10.2018 - кредитний ліміт збільшено до 20 000,00 грн; 20.02.2019 - кредитний ліміт збільшено до 35 000,00 грн; 19.09.2019 - кредитний ліміт зменшено до 31 130,00 грн; 25.09.2019 - кредитний ліміт зменшено до 29 450,00 грн; 05.10.2019 - кредитний ліміт зменшено до 28 129,23 грн; 11.10.2019 - кредитний ліміт зменшено до 26 240,00 грн; 18.02.2020 - кредитний ліміт збільшено до 31 000,00 грн; 19.10.2020 - кредитний ліміт зменшено до 29 800,00 грн; 14.04.2021 - кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн. Отже, згідно з наданими позивачем відомостями найбільший кредитний ліміт, який був встановлений позивачем на картковий рахунок відповідача за весь період кредитування складав 35 000,00 грн, та який остаточно було зменшено 14.04.2021 до 0,00 грн. Однак, з наданих позивачем доказів не підтверджується факт встановлення відповідачеві кредитного ліміту у розмірі 35 000,00 грн. Сама по собі довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, складена одноосібно позивачем без участі відповідача, не може бути беззаперечним доказом встановлення такого ліміту, без підтвердження такого факту й іншими належними та достатніми доказами. Так, відповідно до розрахунку позивача, через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань, станом на 27.01.2022 утворилася заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 29 049,64 грн, яка складається з: 24 294,55 грн - заборгованість за тілом кредиту; 4755,09 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 10-21). Факт руху грошових коштів на картковому рахунку відповідача позивач підтвердив випискою за договором б/н станом на 31.01.2022 (а.с. 58-85) за період з 07.05.2012 по 31.01.2022, відповідно до якої максимальний розмір кредитного ліміту був встановлений відповідачу 22.09.2017 у розмірі 15 000,00 грн (а.с. 78). З наданої позивачем виписки за договором вбачається, що кредитний ліміт у розмірі 35000,00 грн 20.02.2019 відповідачу не встановлювався. Отже, доводи позивача про збільшення кредитного ліміту до 35000,00 грн, викладені у позовній заяві та у довідці про зміну умов кредитування, не підтверджуються випискою за договором. Отже суд виснує, що з наданими позивачем доказів вбачається, що найбільший кредитний ліміт, який був встановлений позивачем на картковий рахунок відповідача за весь період кредитування, складав 15 000,00 грн. Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Також виписка банку згідно Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерством юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.04.2012 за № 571/20884, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі. З виписки з особового рахунку позичальника та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідач систематично користувався кредитною карткою та здійснював платежі на погашення заборгованості. Разом з тим матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження збільшення (встановлення) кредитного ліміту за картковим рахунком відповідача до 24 294,55 грн. Отже пред`явлена позивачем до стягнення заборгованість за тілом кредиту (24 294,55 грн) перевищує кредитний ліміт, який був встановлений на картковий рахунок відповідача (15000,00 грн), та в межах якого відповідач мав право та можливість використовувати кредитні кошти. Доказів несанкціонованого перевищення відповідачем ліміту кредитування позивач до суду не надав. Належних та достатніх доказів збільшення розміру кредитного ліміту до 24 294,55 грн позивач також не надав. Разом з тим суд вважає, встановлення кредитного ліміту - 15000,00 грн є доведеним та підтвердженими наданими позивачем сукупністю доказів у вигляді довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку та виписки за договором, які суд бере до уваги. Крім того, з розрахунку позивача, наданого на обґрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості, вбачається, що позивач на суму нарахованих щомісяця процентів за користування кредитними коштами, що не були погашені відповідачем, збільшував заборгованість за тілом кредиту, тобто фактично штучно збільшував кредитну заборгованість відповідача за рахунок нарахованих процентів у попередніх періодах. Так, розрахунок заборгованості за договором (а.с. 13-21) містить графу «відсотки погашені за рахунок кредиту»), а з виписки за договором вбачається, що позивач неодноразово здійснював «списання відсотків за використання кредитного ліміту, за ставкою 3.4 відсотка…» та на суму списання автоматично збільшував від`ємний «залишок після операції», що свідчить про те, що заборгованість за тілом кредиту, яку позивач пред`явив до стягнення, складається не тільки з коштів, які безпосередньо відповідач отримав у кредит шляхом витрачання коштів у межах встановленого йому кредитного ліміту, а й за рахунок самостійного збільшення заборгованості за кредитом позивачем шляхом погашення процентів за користування кредитом за рахунок кредитних коштів. Цим позивач самостійно на власний розсуд допустив штучне збільшення заборгованості за кредитом поза межами кредитного ліміту, встановленого на картковий рахунок позичальника. У той же час, заборгованість за тілом кредиту не може бути більшою за розмір фактично отриманої суми кредитних коштів. Такий висновок викладено в постанові Полтавського апеляційного суду від 13.01.2020 у справі № 544/1257/19. Суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог за наведеним позивачем розрахунком, дійшов висновку, що відповідачем не спростовано отримання ним кредитних коштів у межах кредитного ліміту, встановленого на його банківський рахунок, що підтверджується банківською випискою за договором та довідкою про зміну умов кредитування. Позивачем же, на думку суду, не доведено правомірність та підставність вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту з перевищенням встановленого кредитного ліміту. Отже вимога позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає частковому задоволенню у межах встановленого позивачем кредитного ліміту - 15000,00 грн. Вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 9294,55 грн (24 294,55 - 15000,00 = 9294,55) є необґрунтованою позивачем, не підтвердженою належними доказами, оскільки утворилася не за рахунок прямого кредитування позичальника (відповідача), а за рахунок збільшення заборгованості за кредитом за рахунок нарахованих та списаних позивачем процентів за користування кредитом, тому суд у цій частині вимог позивачеві відмовляє за безпідставністю. Оцінюючи розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитними коштами суд зазначає таке. З тексту позовної заяви та з розрахунку заборгованості вбачається, що позивач нараховував відповідачеві проценти за користування кредитним коштам, застосовуючи такі процентні ставки: 30 %, 34,8 %, 42,00 %, 2,9 %, 3,5 %, 7 % , 84 %, 86,4 % річних. Проте матеріали справи не містять доказів на встановлення договірних домовленостей з відповідачем про кредитування саме на таких умовах. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, додав до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», на яких не міститься підпис відповідача. В свою чергу, у підписаній відповідачем анкеті-заяві процентна ставка за користування коштами у період кредитування, або за ст. 625 ЦК України не зазначена. Отже суд уважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості за простроченими відсотками у сумі 4755,09 грн є безпідставною, необґрунтованою, не доведеною належними доказами , та з цих підстав задоволенню не підлягає. Суд також не бере до уваги умови кредитного договору, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, долучених до матеріалів справи, оскільки позивачем не доведено, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору, а саме те, що вони укладені в один день, тобто в день підписання позичальником заяви позичальника, і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву. Вказаний висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року), № 188/1815/17 (постанова від 27.08.2020), № 378/305/18 (постанова від 23.07.2020), відповідно до яких витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Будь-яких інших доказів на підтвердження існування письмових домовленостей сторін саме про такі умови кредитування позивач до суду не подав. Суд уважає нарахування процентів за користування кредитом за застосованими позивачем процентними ставками неправомірним, оскільки розмір таких процентів не був встановлений договором та законом. Вимогу про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом на рівні облікової ставки НБУ у відповідності до ст. 1048 ЦКУ позивач не заявляв, розрахунок заборгованості за процентною ставкою, прямо передбаченою законом, позивач до суду не подав.

Outcome: partial