Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] 03.12.2021 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» (далі - ТОВ «ФК «Приватні інвестиції»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., у якому просить: визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Людмили Василівни, № 61045225 від 21.10.2021 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції»; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведення державної реєстрації права власності № 44562331 від 18.10.2021 про реєстрацію за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» права власності на квартиру [ADDRESS] , здійсненої на підставі Договору іпотеки, серія та номер: 1192, виданого 23 травня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В; поновити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що 23.05.2008 між ПАТ «УкрСиббанк» (на момент укладення договору АКІБ «УкрСиббанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11350409000 (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 79 900 доларів США з кінцевим терміном повернення до 23.05.2018. Додатковою угодою до Кредитного договору від 03.02.2009 було змінено кінцевий термін повернення кредитних коштів - до 23.05.2028 та встановлено зобов`язання позичальника повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати аннуітетних платежів у розмірі 1010 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором, між ПАТ «УкрСиббанк» (іпотекодержателем) та [PERSON] (іпотекодавцем) було укладено Договір іпотеки № 86334 від 23.05.2008 (далі - Договір іпотеки), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В., за яким в іпотеку було передано належну позивачу квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,5 кв.м, житловою площею 37,9 кв.м. Згідно з п.п. 4.1, 4.2 Договору іпотеки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п. 5.2. Договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним із наступних способів звернення стягнення на Предмет іпотеки: 1) передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п.п. 5.2.1); 2) отримання Іпотекодержателем права продати Предмет Іпотеки будь-якій особі на підставі Договору купівлі-продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п.п. 5.2.2). За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 30.10.2021 право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції»; відповідні зміни щодо власника нерухомості були внесені до державного реєстру 21.10.2021 державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В.; підставою для державної реєстрації зазначено Договір іпотеки від 23.05.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1192; номер запису про право власності 44562331. Позивач вважає таке набуття відповідачем ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» права власності на предмет іпотеки незаконним з тих підстав, що, враховуючи принцип незворотності дії у часі законів та інших нормативно-правових актів, позасудові способи звернення стягнення на предмет іпотеки мали бути реалізовані за приписами ст.ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12.05.2006, оскільки саме ця редакція Закону діяла на момент укладення Договору іпотеки. Так, за приписами ст.ст. 36, 37 вказаного Закону у редакції від 12.05.2006 передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Умовами Договору іпотеки від 23.05.2008 (п.5.2.1) також передбачено, що передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Разом з тим, окремий договір про задоволення вимог кредитора між [PERSON] та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» не укладався, а отже підстави для реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», на думку позивача, відсутні. Крім того, сума боргу, зазначена у довідці, наданій іпотекодержателем державному реєстратору, не відповідає дійсності, а отже не відповідає переліку обов`язкових до подання документів для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, оскільки зазначена у ній сума 209 223 доларів США 40 центів станом на 18.10.2021 відрізняється від інформації, зазначеної у Публічному паспорті активу, розміщеному на сайті «Prozzoro продажі», де сума боргу вказана 203362 доларів США 87 центів, що в гривневому еквіваленті становить 5 131 312,74 грн., а у провадженні Оболонського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа № 756/17365/13-ц, в рамках якої ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» просить стягнути з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором № 11350409000 від 23.05.2008, що становить 1 033 544 грн. Також позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що на момент набуття ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» предмета іпотеки у власність, кредитором не була здійснена відповідна оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, оскільки звіт про оцінку, наданий державному реєстратору, не містить доказів отримання оцінювачем необхідної та достовірної інформації про об`єкт оцінки, у висновку про вартість майна від 22.09.2021 оцінювачем не наведено відповідних пояснень про неможливість особистого огляду об`єкта дослідження, не зазначені обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки, здійсненої без особистого огляду, що є порушенням пункту 56 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та пунктів 1, 6 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Крім того, оцінка предмету іпотеки на момент переходу права власності до відповідача не проводилася, оскільки оцінка предмету іпотеки відбулася 22.09.2021, а у власність ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» набуло квартиру 21.10.2021. Враховуючи викладене позивач просить задовольнити позов та стягнути з відповідача на його користь понесені витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 07.12.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді від 07.12.2021 в порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 28.01.2022 представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на наступне. Так, у Розділі 5 Договору іпотеки «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» міститься застереження, яким передбачено передачу права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», який передбачав можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Частина перша статті 36 Закону № 898-ІV «Про іпотеку» (у редакції, що діяла на час укладення Договору іпотеки, до набрання чинності Законом № 800-VІ «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва») передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог. Статтею 37 Закону № 898-ІV «Про іпотеку» (в цій самій редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, до якого, згідно з ч.2 ст. 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Враховуючи наведене доводи позивача про відсутність укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя є необґрунтованими, оскільки нова редакція ст.ст. 36, 37 Закону № 898-ІV «Про іпотеку» у редакції Закону №800-VІ, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх. Представником відповідача, з посиланням на практику Верховного Суду, зазначено, що аналіз наведених норм не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям Закону №800-VІ обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом. А отже, і нормами Закону України «Про іпотеку» (в редакції на момент державної реєстрації права власності) і умовами Договору іпотеки передбачалася можливість реєстрації права власності на предмет іпотеки саме на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в розділі 5 Договору іпотеки. Крім того, представник відповідача зазначив, що приватному нотаріусу Черленюх Л.В. були подані усі необхідні документи, передбачені п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції на момент державної реєстрації права власності). З приводу невідповідності суми заборгованості, зазначеної у довідці станом на 18.10.2021, поданій державному реєстратору, сумам, зазначеним у Публічному паспорті активу, розміщеному на сайті «Prozzoro продажі» та у позові, з яким попередній кредитор звернувся до суду, зазначив, що, по-перше, позивачем не надано суду копії паспорту активу в обґрунтування своїх доводів з метою належної оцінки їх судом; по-друге, право вимоги на заборгованість саме в розмірі 209 223,40 дол. США набуто ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» у ПАТ «Дельта банк» на підставі Договору про відступлення прав вимоги №2151/К від 05.02.2020, тому саме така сума заборгованості зазначена у довідці; по-третє, у позові, що розглядається в рамках цивільної справи №756/17365/13-ц, ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» заявлено позовні вимоги про часткове стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки інші вимоги були задоволені за рахунок предмета іпотеки. Доводи Позивача про невідповідність звіту про оцінку вимогам закону також вважав необґрунтованими, оскільки звіт про оцінку предмета іпотеки не входить до переліку документів, які подаються для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки. Приватному нотаріусу Черленюх Л.В. у відповідності до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, було подано довідку, у якій зазначно суму заборгованості, а також відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 19.05.2022 цивільна справа передана у провадження судді Тихій О.О. Ухвалою судді від 24.05.2022 цивільну справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.08.2022 за клопотанням представника позивача витребувано у Департаменті з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації реєстраційну справу №2483548280000 у паперовій формі, яка була сформована у зв`язку з реєстрацією права власності на квартиру [ADDRESS] , за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. № 61045225 від 21.10.2021. 11.10.2022 реєстраційна справа №2483548280000 надійшла на адресу Оболонського районного суду м. Києва. Ухвалою суду від 25.01.2023, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з викладених у позові та письмових поясненнях, поданих суду 04.05.2023, підстав. Наголосив на тому, що позивачем правильно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки відчуження предмету іпотеки мало місце лише один раз від іпотекодавця іпотекодержателю, предмет іпотеки не відчужувався третім особам, власник та володілець іпотечного майна перебувають у договірних відносинах, а тому вимоги про скасування рішення та запису про реєстрацію права власності на предмет іпотеки є належним способом захисту та призведуть до повного відновлення порушеного права позивача, що, також, узгоджується з правовими позиціями, висловленими у відповідних постановах Верховного Суду. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов та письмових поясненнях, надісланих на адресу суду 15.03.2023, зокрема, наголошуючи на тому, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права з огляду на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду. Так, належним способом захисту є вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння з одночасним визнанням, зміною чи припиненням на підставі рішення суду речових прав, що і буде підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення права. Крім того, державний виконавець, у даному випадку, приватний нотаріус, не є належним відповідачем у справі. Оскільки належним відповідачем у даній категорії справ є особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Вказане також є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Приватний нотаріус Черленюх Л.В. у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву, у якій просила справу розглядати за її відсутності, відзив на позовну заяву не подала. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до наступного. Згідно зі ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 76, ч. 1 ст. 77, ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Встановлено, що 23.05.2008 між ПАТ «УкрСиббанк» (на момент укладення договору АКІБ «УкрСиббанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11350409000, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 79 900 доларів США з кінцевим терміном повернення до 23.05.2018. Додатковою угодою до Кредитного договору від 03.02.2009 було змінено кінцевий термін повернення кредитних коштів - до 23.05.2028 та встановлено зобов`язання позичальника повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати аннуітетних платежів у розмірі 1010 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором, між ПАТ «УкрСиббанк» (іпотекодержателем) та [PERSON] (іпотекодавцем) було укладено Договір іпотеки № 86334 від 23.05.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В., за яким в іпотеку було передано належну позивачу квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,5 кв.м, житловою площею 37,9 кв.м. Згідно з п.п. 4.1, 4.2 Договору іпотеки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку». За приписами п. 4.5 Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до Розділу 5 цього договору «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» та Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п. 5.1 Договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Так, відповідно до п. 5.2. Договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: 1) передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п.п. 5.2.1); 2) отримання Іпотекодержателем права продати Предмет Іпотеки будь-якій особі на підставі Договору купівлі-продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п.п. 5.2.2). 05.02.2020 ПАТ «Дельта Банк» відступило право вимоги ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» відповідно до договору № 2151/К, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., до позивача [PERSON] за зобов`язаннями останнього по Кредитному договору та Договору іпотеки від 23.05.2008. Згідно з Додатком № 1 до вказаного договору сума заборгованості за кредитним договором № 11350409000 від 23.05.2008, укладеним з [PERSON] становить 209 223 доларів США 40 центів (у гривневому еквіваленті - 5 199 682,70 грн.). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (довідка № 282107221 від 30.10.2021) право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. внесено відповідний запис про право власності № 44562331 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 61045225 від 21.10.2021. Підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , зазначено Договір іпотеки від 23.05.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1192. Вказане підтверджується також матеріалами реєстраційної справи №2483548280000, наданої Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), наявною у справі. З матеріалів реєстраційної справи №2483548280000 також убачається, що разом з заявою від 18.10.2021 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» подало державному реєстратору наступні документи: інформаційну довідку Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 08.10.2021 про право власності [PERSON] на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] ; звіт про експертну оцінку ринкової вартості предмету іпотеку від 22.09.2021; копії письмових вимог про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надіслані іпотекодавцю та боржнику [PERSON] разом з копіями рекомендованого поштового відправлення та поштового відправлення з оголошеною цінністю, якими надсилалися вимоги за адресою іпотекодавця, зазначеною у Договорі іпотеки; договір іпотеки №86334 від 23.05.2008; довідку про суму боргу за основним зобов`язанням станом на 18.10.2021, згідно з якою сума боргу становить 209 223 доларів США 40 центів, та про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на 18.10.2021, яка становить 1 180 813,00 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач, зокрема, посилається на те, що відповідачем не у спосіб, визначений Договором іпотеки від 23.05.2008 та з порушенням вимог ст.ст. 36, 37 Закону «Про іпотеку» (в редакції станом на час укладення іпотечного договору) було звернуто стягнення на іпотечне майно - квартиру [ADDRESS] , оскільки, як вимогами вищевказаного закону, так і умовами договору, підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя - ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», на нерухоме майно мав бути лише окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Разом з тим, такий договір між ним та відповідачем не укладався. Натомість, відповідачем ТОВ "ФК "Приватні інвестиції", в особі представника, заперечуються вказані обставини з посиланням на те, що діюче законодавство, як на час укладення договору Іпотеки, так і на час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності на предмет іпотеки на іпотекодержателя у позасудовому порядку, передбачало таке право і в разі наявності відповідного застереження про це в іпотечному договорі. Надаючи оцінку вказаним твердженням суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За приписами ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Враховуючи викладене спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV (надалі - Закон № 898-IV) в редакції закону станом на 12.05.2006, тобто станом на час укладення Договору іпотеки від 23.05.2008, що, також, визначено умовами й самого договору, у якому зазначено, що термін «Законодавство України», який вжито у договорі, означає чинне станом на час укладення Договору іпотеки законодавство України. Відповідно до ст.1 Закону № 898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частинами 1, 3 ст. 33 Закону № 898-IV передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, з аналізу наведеної норми слідує, що підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду; виконавчий напис нотаріуса; договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Вказаний перелік є вичерпним. У той же час, ст. 36 Закону N 898-IV визначено можливість позасудового врегулювання, а саме: сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Відповідно до ст. 37 Закону N 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Верховною Радою України 25.12.2008 прийнято Закон України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» № 800-VI (далі Закон № 800-VI), який набрав чинності з 14.01.2009, та яким внесено зміни, зокрема, до ст.ст. 36, 37 Закону № 898-IV. Так, згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 36 Закону № 898-IV у редакції Закону № 800-VI сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону № 898-IV у редакції Закону № 800-VI іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Таким чином, нова редакція статей 36, 37 Закону № 898-IV, викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх. Аналіз наведених норм не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності Законом № 800-VI. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.07.2018 у справі № 826/9658/15, від 21.02.2018 у справі № 915/297/17. Таким чином, з аналізу вказаних правових норм убачається, що Закон № 898-IV у редакції від 12.05.2006 передбачає позасудове врегулювання, яке має відображатися в іпотечному договорі як застереження про задоволення вимог іпотекодержателя або здійснюватися згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню. У зв`язку з чим суд погоджується в цій частині з твердженнями представника відповідача та відхиляє доводи представника позивача про те, що передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку в редакції Закону України «Про іпотеку» станом на день укладення Договору іпотеки можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Разом з тим, договір іпотеки № 86334 від 23.05.2008 містить застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, однак п.п.5.2.1 та п.п.5.2.2 п. 5.2 Розділу 5 чітко визначено, що позасудове врегулювання здійснюється на підставі укладення окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку». Проте, незважаючи на вказані умови Договору іпотеки, ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» самостійно обрано спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі ст. 37 Закону № 898-IV без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що суперечить умовам Договору іпотеки. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV). Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок №1127), визначаються умови, підстави та процедура проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Згідно з пунктом 57 Порядку № 1127 (в редакції від 21.10.2021) для державної реєстрації прав, що набуваються, змінюються або припиняються у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість набуття, зміни чи припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. У відповідності до п. 61 Порядку № 1127 (в редакції від 21.10.2021) для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, набуття права оренди земельної ділянки, права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) чи права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), також подаються: 1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); 3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; 4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк. Частиною 2 ст. 37 Закону № 898-IV (в редакції від 12.05.2006) передбачено, що рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Отже, враховуючи те, що окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя між іпотекодавцем (позивачем) та іпотекодержателем (ТОВ «ФК «Приватні інвестиції») не укладався, як то передбачено застереженнями у Договорі іпотеки від 23.05.2008, суд приходить до висновку про те, що на час проведення 21.10.2021 державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» був відсутній документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на нерухоме майно, а тому рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., № 61045225 від 21.10.2021 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» є незаконним та підлягає скасуванню. З приводу тверджень позивача в обґрунтування заявлених вимог про невідповідність суми заборгованості, зазначеної іпотекодержателем у довідці станом на 18.10.2021, поданій приватному нотаріусу для проведення державної реєстрації права власності, сумі, зазначеній у Публічному паспорті активу, розміщеному на сайті «Prozzoro продажі», а також сумі, яка є предметом позову про стягнення з позивача на користь відповідача ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» заборгованості в рамках цивільної справи № 756/17365/13-ц, суд зазначає те, що, по-перше, позивачем копія паспорту активу в обґрунтування своїх доводів не надавалася та не заявлялося клопотання про витребування або забезпечення вказаного доказу, а отже дані твердження позивача не приймаються судом до уваги; по-друге, сума заборгованості, заявлена у позові, що розглядається в рамках цивільної справи №756/17365/13-ц, визначена станом на 2013 рік, у той час, як у довідці, поданій ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» приватному нотаріусу Черленюх Л.В. на виконання вимог п. 61 Порядку № 1127, сума заборгованості за кредитним договором визначена станом на 18.10.2021. Крім того, представником позивача не спростовано під час розгляду справи тверджень представника відповідача про те, що попереднім кредитором ПАТ «Дельта банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», у позові заявлено лише частину суми боргу за основним зобов`язанням. Також, слушними є твердження представника відповідача про те, що у довідці, поданій приватному нотаріусу Черленюх Л.В., зазначено саме той розмір заборгованості - 209 223,40 дол. США, який набуто ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» у ПАТ «Дельта банк» на підставі Договору про відступлення прав вимоги №2151/К від 05.02.2020. Тож з урахуванням викладених обставин відсутні підстави вважати, що довідка іпотекодержателя - ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на 18.10.2021, не відповідає переліку обов`язкових згідно з п. 61 Порядку № 1127 документів для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки. Доводи позивача про невідповідність звіту про оцінку вимогам закону суд також вважає неспроможними, оскільки сам по собі звіт про оцінку предмета іпотеки не входить до переліку документів, які подаються для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки; вказаний звіт іпотекодавцем не оскаржувався, позивачем не надано рецензії на звіт або іншого звіту про оцінку предмету іпотеки на спростування відомостей про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності у довідці іпотекодержателя. Крім того, суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що оцінка предмету іпотеки на момент переходу права власності не проводилася, оскільки, як убачається зі Звіту, наявного у матеріалах реєстраційної справи, оцінка суб`єктом оціночної діяльності проведена 22.09.2021, а з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» звернулося до приватного нотаріуса Черленюх Л.В. 18.10.2021, тобто вартість предмета іпотеки визначена станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації, що відповідає вимогам п. 61 Порядку № 1127. Разом з тим, вказані висновки не впливають на висновки суду про незаконність проведення приватним нотаріусом Черленюх Л.В. 21.10.2021 державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» з огляду на відсутність під час такої реєстрації документа, який би підтверджував перехід права власності на нерухоме майно (договору про задоволення вимог іпотекодержателя) до іпотекодержателя, про що судом зроблено висновок вище. Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права суд зазначає наступне. Підставою виникнення у ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» права власності на об`єкт спірного нерухомого майна є Договір іпотеки № 86334; іпотекодавцем за цим договором є позивач, а іпотекодержателем - ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». Тобто між позивачем та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» наявні договірні відносини (Договір іпотеки № 86334), які регулюють звернення стягнення на спірне нерухоме майно. ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» звернуло стягнення на спірне нерухоме майно на підставі зазначеного договору у позасудовому порядку. Спірне нерухоме майно не було відчужено до третіх осіб. Представник відповідача вважав, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, оскільки належним у даній категорії справ способом захисту порушено права є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) з одночасним заявленням вимоги про припинення права власності на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тож, віндикаційний позов - це спосіб захисту права власності, який полягає у витребуванні майна в особи з незаконного, без достатніх правових підстав, володіння. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Зважаючи на обставини справи, які існували на момент звернення позивача з позовом, суд приходить до висновку про те, що для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення, що відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст. 37 Закону України № 898-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. При цьому абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», заявлені ним позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 21.10.2021 опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, враховуючи обставини даної справи, те, що правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права на нерухоме майно є належним способом захисту, а задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно, що, у свою чергу, відновить становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. В абзаці третьому частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) встановлювалося, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). З цього приводу Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 висловлено правову позицію про те, що зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. Під час розгляду справ цієї категорії суд повинен надати оцінку всім обставинам, які мали місце при зверненні стягнення на іпотечне майно. Тим самим суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей); (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини). Велика Палата Верховного Суду зауважила, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить. Положення Закону № 1952-IV регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення. Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній нині редакції) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав. Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV. Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем. При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що за наведених обставин справи скасування рішення про державну реєстрацію права власності від 21.10.2021 та поновлення права власності позивача на спірне нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є ефективним способом захисту порушеного права позивача, а отже позов в цій частині підлягає задоволенню. З тих самих підстав, враховуючи положення ст. 26 Закону № 1952-IV, вимоги позивача про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» права власності на предмет іпотеки задоволенню не підлягають як такі, що не впливають на вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; від 01.02.2023 у справі № 316/2082/19. Звертаючись до суду з позовними вимогами про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем та поновлення права позивач визначив у справі співвідповідачем і державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. З даного приводу суд зазначає наступне. Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі №308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у подібних, з цією, справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та іпотекодержателем через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача, оскільки державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою (постанови від 17.04.2018 р. у справі №815/6956/15, від 24.04.2018 р. у справі №825/478/17, від 29.05.2018 р. у справі №826/19487/14, від 30.05.2018 р. у справі №826/9417/16, від 06.06.2018 р. у справі №804/3509/17, від 16.10.2018 р. у справі №804/14296/15, від 14.11.2018 р. у справі № 826/1656/18, від 12.12.2018 р. у справі № 372/51/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16 зроблено висновок, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано, оскільки спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Таким чином, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач визначив співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Таким чином, належним відповідачем у даній справі є саме ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. у справі №523/9076/16-ц (пункт 40), від 21.11.2018 р. у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12.12.2018 р. у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12.12.2018 р. у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30.01.2019 р. у справі №552/6381/17 (пункт 39)). Разом з тим, враховуючи, що позивачем вимоги заявлено не до кожного з відповідачів окремо, суд дійшов висновку про вирішення питання стосовно заявлених позовних вимог лише відносно відповідача ТОВ «ФК «Приватні інвестиції», залишивши позовні вимоги [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. про визнання незаконним та скасування рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно, поновлення права власності без задоволення. Інші доводи сторін не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481 грн. (1984,80 грн - за дві вимоги немайнового характеру; 496,20 грн. - за подання заяви про забезпечення позову).

Outcome: partial