Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

У липні 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовоом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини. Позов мотивований тим, що 17.09.2010 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу у сторні народився син - [PERSON] , [INFO] . Сімейні відносини між сторонами складались добре, однак, з часом, відносини між сторонами погіршувались. Починаючи з жовтні 2011 року сторони разом не проживають, спільний побут та господарство не ведуть, шлюбних відносин не підтримують. Позивач разом зі спільою дитиною до 2015 року проживали за місцем реєстрації. У зв`язку з проведенням на території Донецької області антитеррористичної операції позивачу разом зі спільною дитиною довелось виїхати до м. Бахмут, де проживали до 2019 року. Після 2019 року позивач разом з дитиною переїхали до м. Київ. Враховуюче те, що сторони більш ніж 10 років не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільний побуд та господарство, не спілкуються між собою, позивач вважає, що шлюб між сторонами фактично припинений та існує лише юридично. Також, виходячи с того, що спільна дитина постійно проживає з позивачем, відповідач тривалий час не спілкується з дитиною та не приймає участі у її вихованні, тому позивач вважає, що дитина повинна залишитись проживати з позивачем. Ухвалою Святошинського районного суду м. києва від 18.07.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.07.222 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, про дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила заяву про розгляд справи без участі сторони. Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з`явивлись, про дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини. Як вбачається з матеріалів справи, з 17.09.2010 року сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис - №661 (а.с. 13). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського нотаріального управління юстиції у Донецькій області, сторони від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] (а.с. 4). Судом встановлено, що сімейні стосунки між сторонами не склалися, сім`я розпалась різні поглядів на життя, сторони шлюбно-сімейні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. Відповідно до п. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими та суперечитимуть інтересам подружжя, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають, тому позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Окрім цього, статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, при розірванні шлюбу особа, яка змінила прізвище при державній реєстрації шлюбу, визначає для себе чи далі іменуватися цим прізвищем або відновити дошлюбне прізвище. З огляду на те, що позивач заявила про зміну свого прізвища на дошлюбне у рішенні суду має бути зазначено про вибір позивачем прізвища після розірвання шлюбу. За приписами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Конвенцією ООН про захист прав дитини у ст. 27 визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Згідно висновку Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] ,вбачається, що Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання мололітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] (а.с. 36-37). З огляду на вищевикладене, суд вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю. Вказаний висновок суду також узгоджується із позицією органу опіки та піклування. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Враховуючи положення ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача сплачений позивачем судовий збір.

Outcome: approved