Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

У червні 2022 року позивач [PERSON] , звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про повернення майна. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] є єдиним законним власником квартири [ADDRESS] . Однак, поза волею позивача, всупереч ст.ст. 203, 2015 ЦК України відбулось незаконне відчуження приватної власності [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] . Враховуючи викладене, позивач просить зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] майно, а саме квартиру ; [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.06.2022 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення майна та призначено підготовче судове засідання. У лютому 2023 позивачем подано заяву про зміну предмету позову, в якій позивач просить витребувати майно із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь позивача квартиру [ADDRESS] , стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Ухвалою Голосіївського районного суду від 15.02.2023 прийнято заяву позивача про зміну предмету позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , про витребування майна із чужого володіння та закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином у встановленому законом порядку. Представник позивача надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за відсутності сторони позивача, зазначив, що протии ухвалення заочного рішення по справі не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив та відзиву не подав. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідачів, та третіх осіб на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є єдиним законним власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 01 грудня 1994 директором Товарної біржі «Українська біржа «Десятинна» за реєстраційним № 1/6296-6372 та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності 08 грудня 1994 та занесеної до реєстрової книги № 6598. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.06.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 259, - квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] , що підтверджується також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 172265034 від 02.07.2019. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З огляду на положення ст. 658 ЦК України, право продажу товару встановлених законом, належить власникові товару. Згідно зі ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 13.06.2019-14.06.2019 подано та зареєстровано повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч. 4 ст. 190 КК № 1201900010005087 від 14.06.2019. З протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 13.06.2019 вбачається, що в період часу з травня 2019 по 13.06.2019 невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа житловою квартирою, що за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності. Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12019100010005087 від 14.06.2019 до Голосіївського УП надійшла заява [PERSON] щодо можливих неправомірних дій з боку невстановлених осіб, шахрайським шляхом заволоділи житловою квартирою, що за адресою: [ADDRESS] . 04.07.2019 позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 12.06.2019 та скасування реєстраційних дій. Як вбачається з висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 17-3/1862 від 16.12.2019 встановлено, що підпис від імені [PERSON] у: договорі купівлі-продажу квартири від 12.06.2019, посвідченого приватним нотаріусом Бригідою В.О., зареєстрований в реєстрі за № 259; заяві [PERSON] приватному нотаріусу Бригіді В.О. від 12.06.2019; заяві [PERSON] приватному нотаріусу Бригіді В.О. від 12.06.2019, виконані не [PERSON] , а іншою особою. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.02.2023 в цивільній справі № 752/13698/19 позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: державний реєстратор приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бориско Ольга Олексіївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстраційних дій, - задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 12.06.2019 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем, реєстровий номер 259. В іншій частині позовних вимог, - відмовлено. Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимоги статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно зі статтею 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц вказано, що: «відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)». У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач був протиправно та незаконно позбавлений своєї приватної власності - квартири [ADDRESS] має бути повернена [PERSON] її єдиному законному власнику [PERSON] . Згідно з нормами ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , про витребування майна із чужого володіння, підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн.

Outcome: approved