Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» на користь позивача 1 000 000 грн. відшкодування моральної шкоди внаслідок травми на виробництві; стягнути з державного бюджету на користь позивача 1 000 000 грн. відшкодування моральної шкоди внаслідок посягання на право позивача про відшкодування моральної шкоди, передбаченої ст. 237-1 Кодексу законів про працю України та ст. 23 Цивільного кодексу України. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що він в період з 01.12.2003 року по 01.06.2005 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Працював гірником очисного забою, що підтверджується копією трудової книжки. 19.01.2006 року на підприємстві відповідача із позивачем стався нещасний випадок. Позивача придавило верхняком секції до основи секції механізованого кріплення лави. Внаслідок чого позивач отримав закритий вивих лівої стегнової кістки. Під час травмування та після нього позивач відчуває біль тазобедреному суглобі, неможливістю користуватися лівою нижньою кінцівкою, був у стані середній тяжкості, внаслідок цього були порушення чутливості кінцівки, постійний біль, біль у поперековому відділі хребта, посилюючу при ходінні, обмеженість руху у тазобердреному суглобі. 21 січня 2006 року на підприємстві відповідача було складено та затверджено акт за формою Н-1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом. Внаслідок травми на виробництві первинно 23.09.2006 року позивачу було встановлено 25% втрати працездатності, після цього було проведено переогляди 28.08.2007 року, 02.10.2009 року, 05.10.2012 року, 25.11.2015 року, 29.11.2018 року, 18.11.2021 року, 18.11.2021 року без збільшення працездатності. 18.11.2021 року обласна Міжрайонною травматологічною МСЕК м.Покровськ було встановлено позивачу 25% втрати працездатності безстроково. Копія довідки МСЕК надається. Згідно медичних документів позивачу протипоказано праця із фізичним навантаженням, підземні умови роботи. Рекомендовано спостереження неврологом, травматологом, хірургом. Тобто позивачу потрібно докладати зайвих зусиль для постійного проведення реабілітації та лікування його невиліковних хвороб для підтримання стану здоров`я позивача хоч би у теперішньому стані, та для запобігання погіршення стану здоров`я позивача. Позивач вказує, що тепер він непрацездатний і є неповноцінним членом суспільства, думки про це пригнічують позивача. Позивач вважає, що внаслідок ушкодження здоров`я йому заподіяна моральна шкода, тому що перебуваючи на лікуванні він не міг та не зможе вести повноцінний спосіб життя, протягом тривалого часу відчуває фізичні страждання, обумовлені важкістю хвороби, психологічний дискомфорт і значне порушення душевного спокою, яке він відчуває до теперішнього часу. Позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він був здоровою працездатною людиною, втратив 25% працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом. Після втрати працездатності у нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими. Відшкодування моральної шкоди позивачу не здійснювали та не пропонували. Відповідач використав трудовий потенціал позивача та викинув позивача, як відпрацьований матеріал, не захистив позивача соціально, що є безвідповідальною протиправною поведінкою відповідача. Враховуючи вищевикладене позивач вважає, що з відповідача-1 на його користь слід стягнути 1000000 грн., як відшкодування моральної шкоди, отриманої у зв`язку із трудовим каліцтвом, біллю при травмуванні, та після нього на протязі тривалого часу життя. Крім того, позивач вказує, що звертався з подібним позовом із подібними вимогами, але з інших підстав до Димитровського міського суду Донецької області, та просив суд стягнути відшкодування моральної шкоди в розмір 35 000 грн. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 20.12.2021 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю, оскільки суд зазначив, що звернення до суду не пов`язано із втратою працездатності, яка була пов`язана із травмою на виробництві. В даній позовній заяві чітко визначено та вказано, коли саме було встановлено втрату працездатності та підстави її втрати - травма на виробництві 19.01.2006 року. Постановою Донецького апеляційного суду від 10.05.2022 року було апеляційну скаргу [PERSON] , залишено без задоволення, рішення Димитровського міського суду Донецької області від 20 грудня 2021 року - без змін. Ухвалою Верховного суду від 02.08.20222 року було відмолено у відкритті касаційного провадження з огляду на малозначність справи. Тобто Держава в особі судової влади посягала на позбавлення права позивача на відшкодування моральної шкоди, передбачене ст.237-1 КЗПП України та ч.1 ст.23 ЦК України. Оскільки це право є абсолютним, а лише розмір відшкодування визначається судом та позбавленням права на відшкодування шкоди є порушенням матеріального права, яке допущено судовою влади при застосуванні законодавства. Та порушенням права на справедливий суд. Не погодившись з позовними вимогами, відповідачем подано до суду пояснення на позовну заяву, відповідно до якого вказав, що свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебував у трудових відносинах з 01 грудня 2003 року по 01 червня 2005 року на посаді гірника очисного забою. 19.01.2006 року з ним стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом. 21.01.2006 року складено акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом за формою Н-1. За висновками комісії з розслідування нещасного випадку у пунктах 6-7 Акту про нещасний випадок за формою Н-1 від 21.01.2006 року встановлено вину позивача у нещасному випадку, а саме [PERSON] порушено вимоги безпеки та припушено порушення безпечної технології пересування секцій механізованого кріплення за комбайном, порушення п.2.3.1 «Правил безпеки у вугільних шахтах», п.1.11. «Інструкції з охорони праці, безпечному виконанню», п.11.20.10 «Системи управління, охороною праці у вугільної промислові», ст. 14 Закону України «Про охорону праці». 18.11.2021 року Міжрайонною травматологічною МСЕК м. Покровськ було встановлено позивачу 25% втрати працездатності безстроково. Первинних документів в підтвердження встановлення 25% втрати працездатності первинно 23.09.2006 року та проведеннях переоглядів 28.08.2007 року, 02.10.2009 року, 05.10.2012 року, 25.11.2015 року, 29 11.2018 року, 18.11.2021 року, 18.11.2021 року позивачем не надано. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає з тому, що він був здоровою працездатною людиною допоки не отримав виробничу травму. Однак слід зазначити, по-перше, встановлені Міжрайонною травматологічною МСЕК м.Покровськ 25% втрати працездатності не позбавляють його права на працю. Окрім того, звільнений [PERSON] працював за власним бажанням та майже 10 років після звільнення з підприємства відповідача, [PERSON] працював на ВП «Шахта «Стаханова» ДП «Красноармійськвугілля», що також свідчить про відсутність тяжких фізичних та моральних наслідків від виробничої травми 19.01.2006 року. Представник відповідача зазначає, що позивачем не зазначено у позові в чому саме виражена моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача заподіяно моральну шкоду позивачеві, ступінь вини відповідача та якими доказами це підтверджується. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, раніше представник надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в своїх поясненнях в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача в режимі відеоконференції просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 20 грудня 2021 року під час розгляду справи №226/3489/21, яке набрало законної сили, встановлено: « [PERSON] з 01.12.2003 по 30.12.2006 працював ВАТ «Вугільна компанія» «Шахта «Красноармійська-Західна №1» (наразі найменуванням підприємства є ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське») гірничим робітником очисного вибою, 30.10.2006 був звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням наказом №5007к від 31.10.2006. В подальшому з 17.04.2007 по 20.11.2015 [PERSON] працював на шахті ім. Стаханова ДП «Красноармійськвугілля» також на посаді гірника очисного вибою, звідки був звільнений за власним бажанням наказом №273к від 19.11.2015. Актом №1 за формою Н-1 від 21.01.2006 встановлено, що нещасний випадок, що відбувся з [PERSON] 19.01.2006 на шахті «Красноармійська-Західна №1», є таким, що пов`язаний із виробництвом. Так, [PERSON] отримав закритий вивих лівої стегнової кістки внаслідок дії рухливих деталей обладнання, машин і механізмів через порушення вимог законодавства про охорону праці. Актом розслідування нещасного випадку за формою Н-5 від 21.01.2006 визначено, що причинами нещасного випадку є порушення технологічного паспорту, знаходження [PERSON] в момент травмування у небезпечній зоні, порушення нормативних актів про охорону праці. З 20.01.2006 по 04.02.2006 позивач лікувався у травматологічному відділенні ДЦГБ з приводу закритого вивиху лівого стегна зліва. Також з 22.08.2006 по 12.09.2006 перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні №2 ДОБВЛ через стійкі віддалені наслідки вправленого вивиху стегна, посттравматичну контрактуру лівого т/с суглобу; лікування за наслідками травми відбувалося і з 07.07.2009 по 27.07.2009, з 05.07.2012 по 23.07.2012. 18.11.2021 [PERSON] під час повторного переогляду встановлено 25% втрати професійної працездатності повторно з 18.11.2021 безстроково, рекомендоване медикаментозне лікування.». Також, відповідно до листа Медико-соціальної експертизи Міністерства охорони здоров`я вих. №325/01-06 від 06 січня 2022 року, було повідомлено представника позивача про наступне: 25% втрати професійної працездатності при повторному огляді на міжрайонній травматологічній МСЕК м.Покровськ 18.11.2021 року [PERSON] , [INFO] було встановлено внаслідок травми на виробництві Вугільна компанія «Шахта Красноармійська- Західна№1» отриманої 19.01.2-006року, згідно акту №1 Форма Н-1 від 21.01.2006р.; первинно [PERSON] встановлено втрату професійної працездатності 23.09.2006 року 25%; переогляди за вказаною травмою 28.09.2007 року - 25%; 02.10.2009 року - 25%: 05.10.2012 року - 25%; 25.11.2015 року - 25%; 29.11.2018 року - 25%; 18.11.2021 року - 25% безстроково (а.с. 19). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Згідно до ч. 1 ст.15, ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно до ч. 1,3 ст. 13 ЗУ «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до ст. 173 КЗпП України працівник має право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. В правових позиціях, викладених у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 (1-рп/2004) у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 210/4342/18. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. У рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року визначено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004 (1-рп/2004) встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, відчуття постійного болю, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Згідно з наданими позивачем медичними документами, які містяться в матеріалах справи, позивачу рекомендовано постійний нагляд лікарів: спостереження травматолога, ЛФК, розвантаження лівої ноги тощо. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 червня 2012 року № 420, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, на МСЕК не було покладено обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди потерпілому у зв`язку з професійним захворюванням. Суд не може погодитися з запереченнями представника відповідача про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 січня 2006 року, визначено, що підставою для встановлення [PERSON] втрати працездатності у розмірі 25% є нещасний випадок, доказів протилежного відповідачем не надано. Матеріалами справи доведено, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на страждання, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення представника відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу в порядку ст. 237-1 КЗпП України. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів, якими б підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди, у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності останньому спричинена моральна шкода. Враховуючи викладене, виникнення професійного захворювання та втрата працездатності, призводять до постійного перенесення позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікування, що має наслідком нераціональної втрати часу та життєвої енергії, ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя позивача, втрата працездатності призвела до відсутності у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, оскільки позивачу протипоказана важка праця, робота в підземних умовах, що обмежило життєву активність позивача. Перелічені негативні явища в житті позивача переконливо доводять факт завдання йому немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ані ж достатнім. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті позивача. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача. Відповідно до п. 10 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме значне погіршення стану здоров`я позивача, те, що професійна працездатність в зв`язку з професійними захворюваннями згідно висновку МСЕК втрачена на 25 %, безстроково. Виходячи з викладеного, суд вважає, що з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає до стягнення сума у розмірі 50 000 грн., такий розмір моральної шкоди є розумним, справедливим та достатнім, а також не призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок відповідача. Щодо відрахування з присудженої позивачу до стягнення суми моральної шкоди податків та зборів, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом. У попередній редакції зазначена норма права передбачала, щодо загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Тобто з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом». Застосування сполучника «а також» підтверджує, що згаданий перелік був доповнений новою нормою права, яка не змінює зміст інших складових частин пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України. Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди;2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачається, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20, від 21 червня 2022 року у справі №599/645/21. Таким чином, розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає стягненню без відрахування податків та інших обов`язкових платежів. Стосовно позовних вимог про стягнення з державного бюджету на користь позивача 1 000 000 грн відшкодування моральної шкоди внаслідок посягання на право позивача про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. Судом встановлено, що позивач звертався до Димитровського міського суду Донецької області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди внаслідок травми на виробництві. Так, рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 20 грудня 2021 року у цивільній справі №226/3489/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено. Постановою Донецького апеляційного суду від 10 травня 2022 року у цивільній справі №226/3489/21 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення Димитровського міського суду Донецької області від 20 грудня 2021 року - без змін. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2022 року у цивільній справі №226/3489/21 відмовлено у відкритті касаційного провадження. Предметом спору в цій частині є вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, завданої, на думку позивача, судовою владою, яка посягла на позбавлення права його на відшкодування моральної шкоди, передбачене ст. 237-1 КЗпП та ч. 1 ст. 23 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1статті 12 ЦПК України). Згідно з частиною 1статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до положень частини 3 статті12, частини 1 статті81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно з частиною 1статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей1167,1174 ЦК України. Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 вказала, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач. Судом встановлено, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 20 грудня 2021 року у цивільній справі №226/3489/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено та Постановою Донецького апеляційного суду від 10 травня 2022 року у цивільній справі №226/3489/21 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення Димитровського міського суду Донецької області від 20 грудня 2021 року - без змін, а відтак, рішення набрало законної сили. Донецьким апеляційним судом під час розгляду справи №226/3489/21 вказано: «Апеляційний суд не приймає як доказ повідомлення на адвокатський запит Обласного центру медико-соціальної експертизи м. Краматорська від 06.01.2022 року за № 325/01-06, який доданий до апеляційної скарги, оскільки не надано доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.». За таких, обставин твердження позивача про незаконність дій суду є голослівними та спростовуються матеріалами цивільної справи № 226/3489/21. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року). Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81) 7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. З огляду на наведене, суд приходить висновку, що позивач у позовній заяві не зазначив будь-яких чітких аргументів щодо фактичних підстав для відшкодування моральної шкоди, крім тверджень про її наявність, а також, не мотивував та жодними доказами не довів, якими саме незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю суддів йому було завдано моральну шкоду. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволені позову в цій частині слід відмовити. Суд при ухвалені рішення у даній справі керується усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звертаюсь до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з професійним захворюванням позивач був звільнений від сплати судового збору. Таким чином, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial