Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-04 00:00:00

Акціонерне товариство «ДАРНИЦЬКИЙ ЗАВОД ЗБК» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач вказує, що на його балансі перебуває гуртожиток по [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані відповідачі. Оскільки відповідачі не проживають за місцем реєстрації тривалий час, їх речі та документи відсутні, а реєстрація відповідачів в гуртожитку перешкоджає позивачу вільно на власний розсуд розпоряджатися власністю, позивач змушений звертатись до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 17 березня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ст.178 ЦПК України, відповідачі не скористалися своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву та/або заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Від позивача також не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, АТ «Дарницький Завод ЗБК» заснований державою Україна в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву згідно з рішенням Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву від 16.11.1995 № 997/пр шляхом перетворення державного підприємства Дарницький Завод ЗБК ВО «Укртрансзалізобетон» корпорації «Укртрансбуд» у ВАТ «Дарницький Завод ЗБК». Під час заснування Товариства як юридичної особи, засновник - Фонд державного майна України по м. Києву передав до статутного фонду Товариства нерухоме майно у тому числі гуртожиток, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відведення землі під будівництво гуртожитку по [ADDRESS] було здійснено на підставі Рішення виконавчого комітету міської Ради трудящих №2127 від 14 грудня 1965 року. Згідно із нормами законодавства, які діяли на момент створення, а саме ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність. Відповідно до ст. 26 Цивільного, кодексу УРСР, правоздатність юридичної особи виникає в момент реєстрації статуту юридичної особи. Відповідно до ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником, у тому числі, майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу. Положеннями ст. 85 ГК України господарське товариство є власником майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески. Відповідно до витягу з відомості про інвентаризацію щодо будівель та споруд, що були передані ДЗЗБК і увійшли до його статутного фонду, станом на 01.07.1995, гуртожитки увійшли до стутного фонду підприємства. Відповідно до рішення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Києву від 16 листопада 1995 року за № 997/пр будівля по [ADDRESS] є гуртожитком, передана до статутного фонду та перебуває на балансі ПАТ «Дарницький завод ЗЕК». Гуртожиток перебуває на балансі позивача. Таким чином, право власності на передане у статутний фонд майно належить підприємству з моменту державної реєстрації як юридичної особи, тобто з 16.11.1995. Рішенням Київської міської ради №101/9180 від 28 липня 2020 року вулицю Російську в Дарницькому районі м. Києва перейменовано на вулицю Юрія Литвинського. Гуртожиток до комунальної власності не передавався. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] перебувала у трудових відносинах із АТ «Дарницький завод ЗБК» до 05 вересня 1995 року. [PERSON] у трудових відносинах з позивачем не перебував. Поселення Відповідачів в гуртожиток відбулось без згоди адміністрації АТ «Дарницький завод ЗБК». Спільне рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету про надання їм жилої площі в гуртожитку не приймалося, спеціальний ордер на право вселення не видавався. Договори найму чи оренди житлової площі в гуртожитку між позивачем та відповідачами не укладались. Відповідачі добровільно виселилися з гуртожитку, їх майно в гуртожитку відсутнє, не проживають за місцем реєстрації з 2015 року. Позивач вказує, що відповідачі на зв`язок не виходять, їх кімната заселена іншими мешканцями. Перешкод в користуванні жилим приміщенням, відповідачам не чинили. Факт не проживання відповідачів у гуртожитку підтверджується актами від 08.08.2012, 20.01.2022 та від 15.11.2022. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст.128 ЖК України передбачений порядок надання жилої площі в гуртожитках. Так, Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації. Єдиною підставою для вселення в гуртожиток, відповідно до ст. 129 ЖК України та Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 р. N 498 є ордер виданий на підставі відповідного рішення адміністрації підприємства про надання житлової площі. Правовідносини, що виникають у зв`язку з наймом житла регулюється Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства (ч.1 ст.3 ЖК України). Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може: бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Положеннями ст. 72 ЖК УРСР визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, мешканці, які більше 6 місяців не проживають в гуртожитку без поважних причин, можуть бути визнані такими, що втратили право користування гуртожитком. Відтак, зважаючи на надані докази, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог та їх задоволення в повному обсязі, оскільки відповідачі відсутні за місцем реєстрації понад шість місяців, докази законного користування кімнатою в гуртожитку матеріали справи не містять, а реєстрація відповідачів порушує право позивача на володіння майном. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В свою чергу, у ході розгляду даної справи відповідачами, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин. За таких обставини, суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів,

Outcome: approved