Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

у січні 2023 року [PERSON] звернулася з позовом до ГУНП в Харківській області, в якому просила скасувати наказ № 171 о/с від 27.03.2022 про звільнення її з роботи за прогул без поважних причин, поновити її на роботі на посаді прибиральниці службових приміщень відділення поліції № 1 Лозівського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області з дати звільнення; стягнути з ГУНП в Харківській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.03.2022 по день розгляду справи в суді, а також витрати за надану правничу допомогу. В обгрунтування позову посилається на те, що на підставі наказу№57 о/с від 07.11.2015 вона була прийнята на роботу прибиральницею службових приміщень Первомайського відділення (м. Первомайськ) Зміївського відділу поліції ГУНП в Харківській області (на час звільнення назву змінено на ВП №1 Лозівського РВП ГУНП в Харківській області. На підставі наказу №171 о/с від 27.03.2023 вона була звільнена з роботи за прогул без поважної причини, що вважає безпідставним. 24.02.2022 вона прийшла на роботу, загуділа сирена, вона втратила свідомість. В подальшому з роботи її забрав чоловік, і вони разом поїхали за спільною дочкою [PERSON] , [INFO] , до її матері в смт.Савинці Ізюмського району Харківської області. 25.02.2022 навколо села почалися вибухи, їздили російські танки, з села нікого не випускали, вона разом з чоловіком та донькою потрапили під окупацію. 06.04.2022 вони виїхали з села. 07.04.2022 прибувши на роботу, її до роботи не допустили, повідомивши, що вона звільнена. Наказу про звільнення їй не на надіслали. В подальшому вона з дітьми виїхала в с.Бакланово Ніжинського району і зареєструвалась там як внутрішньо переміщена особа. В кінці жовтня 2022 року вона повернулась в м.Первомайськ Харківської області. 01.12.2022 вона написала заяву на ім`я начальника ГУНП в Харківській області з проханням змінити формулювання звільнення із «звільнення за прогул без поважної причини» на «звільнення за власним бажанням», оскільки на період звільнення вона знаходилась в окупації і не могла з`явитись на роботу з поважної причини. На дане звернення відповіді вона не отримала. В телефонному режимі їй порекомендували звернутися до суду. 05.01.2023 її адвокат отримала відповідь на запит, а також пропозицію для неї отримати трудову книжку. Вважає своє звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП безпідставним, оскільки на час звільнення вона перебувала в окупації в смт.Савинці Ізюмського району Харківської області. 26.01.2023 ухвалою судді вказана позовна заява була залишена без руху з наданням строку позивачу для усунення недоліків. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 20.03.2023 ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26.01.2023 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді від 30.03.2023 відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. У відзиві на позовну заяву від 25.04.2023 представник відповідача ГУНП в Харківській області просив залишити позов без задоволення з посиланням на те, що наказом від 07.11.2015 №57 о/с [PERSON] було призначено прибиральницею службових приміщень Первомайського ВП Зміївського ВП ГУНП в Харківській області. З 01.03.2022 остання припинила виходити на роботу та ухилилась від виконання своїх службових обов`язків, а саме 01.03.2022 з невідомих причин виїхала з с.Савинці Ізюмського району Харківської області. З того часу вона періодично зв`язувалась з поліцейським з логістики ВП №1 Лозівського РВП Єршовим Д.Г. та повідомляла про місце її перебування, але з 17.03.2022 з нею пропав зв`язок. В ході телефонної розмови 26.03.2022 з заступником начальника з ПД ВП №1 Лозівського РВП ГУНП в Харківській області Р.Шеліховим позивачка повідомила, що повертатися до місця несення служби не збирається, оскільки не має намірів евакуйовуватися, від написання письмових пояснень з приводу неявки на роботу та невиконання своїх службових обов`язків відмовляється. З цього приводу 26.03.2022 складений рапорт №956/119/88/01-12-22 на ім`я начальника ВП №1 Лозівського РВП ГУНП в Харківській області. Того ж дня був складений акт від 26.03.2022 №987/119/88/01-12-22 про відсутність на робочому місці та ухилення від виконання обов`язків прибиральниці службових приміщень [PERSON] у ВП №1 Лозівського РВП ГУНП в Харківській області. 27.03.2022 був виданий наказ ГУНП в Харківській області №228 «Про застосування дисциплінарного стягнення до працівника відділення поліції №1 Лозівського РВП ГУНП в Харківській області», відповідно до якого за скоєння прогулів з 01.03.2022 по 27.03.2022 до прибиральниці службових приміщень ВП №1 Лозівського РВП ГУНП в Харківській області [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Наказом ГУНП в Харківській області №171 о/с [PERSON] звільнено за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за скоєння прогулу. Зазначають, що позивачка була відсутня на робочому місці без поважних причин з 01.03.2022 по 27.03.2022, тому при звільненні відповідачем позивачки порушення норм КЗпП не було. Посилання позивачки на те, що її відсутність була зумовлена поважними причинами вважають безпідставними. У відповіді на відзив позивач не заперечувала факт відсутності на роботі з 25.02.2022 до дня звільнення 27.03.2022, але її відсутність була пов`язана з непереборною силою, оскільки вона разом з сім`єю попала в окупацію, факт окупації смт.Савинці Ізюмського району Харківської області є загальновідомим. Вважає, що її відсутність на роботі була з поважної причини, яка виключає її вину як працівника. В судове засідання позивач не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, поданий позов підтримує. Представник відповідача ГУНП в Харківській області в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення. (ст. 43 Конституції України) Так, в судом встановлено, що Наказом ХНМУ від 07.11.2015 №57 о/с [PERSON] з 07.11.2015р. прийнято прибиральником службових приміщень Первомайського відділення поліції (м.Первомайський) Зміївського відділу поліції (м.Зміїв) Головного управління Національної поліції в Харківській області. (а.с.4). Наказом №171 о/с від 27.03.2022 [PERSON] звільнено за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (прогулу (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин) (а.с.5). Як було встановлено судом, [PERSON] 25.02.2022 до виконання своїх трудових обов`язків не приступила. 24.02.2022 російська федерація здійснила збройну агресію проти України. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64 на території України з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб запроваджено воєнний стан. З рапорту заступника начальника з ПД ВП №1 Лозівського РВП ГУНП в Харківській області Р.Шеліхова вбачається, що прибиральник службових приміщень ВП №1 Лозівського РВП з 01.03.2022 не виходить на роботу та ухиляється від виконання своїх службових обов`язків, а саме 01.03.2022 з невідомих причин остання виїхала до с.Савинці Ізюмського району Харківської області. 26.03.2022 ним особисто було зроблено телефонний дзвінок [PERSON] , в ході якого остання повідомила, що повертатися до місця несення служби не збирається, оскільки не має намірів евакуйовуватися. (а.с.89) Згідно зі ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Листом за №3237вс/119-12/01-2022 від 09.11.2022 [PERSON] було запропоновано отримати трудову книжку з відміткою про звільнення (а.с.18). Листом за №137азвс/119-12/01-2022 від 10.11.2022 на адресу позивача були направлені витяг з наказу в частині призначення на посаду, витяг з наказу в частині звільнення, копію листа з повідомленням про звільнення з роботи, скріншоти повідомлення про звільнення з роботи, копію листа з повідомленням про можливість отримання трудової книжки, довідку про заробіток за останні два місяці з вказаною кількістю відпрацьованих в них робочих днів. До того ж було повідомлено про можливість видати [PERSON] трудову книжку. (а.с.19) Заходами дисциплінарного стягнення є догана і звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України). Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст.148 КЗпП). До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (п.1.ч.1 ст.149 КЗпП України). При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (ч.3 ст.149 КЗпП України). Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», при розгляді судами справ щодо накладення дисциплінарних стягнень судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для накладення стягнення, чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховувались обставини, за яких вчинено проступок тощо. Факт отримання листів з повідомленням про звільнення позивачем не заперечується. Натомість з акту про відсутність на робочому місці та ухилення від виконання обов`язків прибиральника службових приміщень [PERSON] у ВП №1 Лозівського РВП ГУНП в Чернігівській області №987/119/88/01-12-2022 від 26.03.2022, рапорту від 26.03.2022 та наказу про застосування дисциплінарного стягнення №228 від 27.03.2023 вбачається, що [PERSON] була відсутня на робочому місці з 01.03.2022 по 27.03.2022. Наказом №228 від 27.03.2022 за порушення трудової дисципліни, що виразилось у порушенні вимог п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України у частині скоєння прогулів з 01.03.2022 по 27.03.2022 та без поважних причин була відсутня на роботі, застосовано до прибиральниці службових приміщень відділення поліції №1 Лозівського РВП ГУНП в Харківській області [PERSON] дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. (а.с.88) 21.04.2022 за №1026вс/119-12/01-2022 було направлено листа на ім`я позивача, згідно якого на адресу останньої був направлений витяг з наказу про звільнення №171 о/с від 27.03.2022, а також позивачку було проінформовано про те, що у зв`язку з військовим вторгненням російської федерації на територію України та введенням воєнного стану, особові справи працівників ГУНП в Харківській області були евакуйовані, тому видати їй трудові книжку неможливо (а.с.17) Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності. Як роз`яснює Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді трудових справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядження) і перевіряти їх відповідність законові. Однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботі і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 на суд покладено обов`язок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, а відповідно до пункту 18 вказаної Постанови при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогулом є відсутність працівника на роботі більше трьох годин без поважних причин, тому суд, з`ясовуючи законність звільнення працівника на підставі п.4 ч.1ст.40 КЗпП України, повинен встановити причини відсутності працівника на робочому місці та їх поважність. При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності. У постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16-ц (провадження № 61-20505св18) зазначено, що, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача є з`ясування поважності причини його відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, такі більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Виходячи із зазначеного, звільнення за прогул допускається за відсутності працівника на роботі виключно без поважних причин, однак в разі наявності поважних причин відсутності таке звільнення недопустиме. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази. Вказаний висновок висловлений, зокрема у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17. Позивач в поданому позові зазначає, 24.02.2022 російська федерація здійснила збройну агресію проти України, з того часу і до тепер в Україні введено воєнний стан. В перший день війни позивачка разом зі своєю сім`єю виїхала до своєї матері в смт.Савинці Ізюмського району Харківської області. Зранку 25.02.2022 навколо села почались вибухи, по селу їздили танки, і з села нікого не випускали. Таким чином, позивачка з сім`єю була позбавлена можливості виїхати з окупованого місця. 06.04.2022позивачка виїхала до с.Бакланове Ніжинського району Чернігівської області і зареєструвалась там як внутрішньо переміщена особа. Саме з цієї причини позивач не приступила до виконання своїх трудових обов`язків, оскільки намагалася зберегти життя і здоров`я як своє, так і своїх дітей. 07.04.2022 з`явившись на роботу позивачці стало відомо про те, що її звільнено. Наказу про звільнення їй вручено не було. В кінці жовтня 2022 року коли Харківська область була звільнена від російської окупації позивач повернулась до м.Первомайськ Харківської області та звернулась до адвоката. Факт відсутності позивач на робочому місці останньою не заперечується. При цьому позивач надає докази, що підтверджують її перебування в с.Савинці Ізюмського району Харківської області з 25.02.2022 (ас.8-9) та довідку №7412-5001689834 від 01.06.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, де зазначено фактичне місце проживання [PERSON] [ADDRESS] (а.с.30). Разом з тим, позивач у відповіді на відзив зазначає, що твердження представника відповідача про те, що вона з 01.03.2022 не вийшла на роботу і ухилилась від виконання своїх обов`язків не відповідає дійсності, оскільки фактично вона була відсутня на роботі з 25.02.2022 і відповідач не міг цього не знати. Тобто фактично відповідачем було порушено ст.148 КЗпП України, а саме місячний строк з дня виявлення проступку для застосування дисциплінарного стягнення. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64 на території України з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб запроваджено воєнний стан, який Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 №573/2022 продовжено, зокрема й станом на дату ухвалення даного рішення. Загальновідомим є факт збройного наступу військових формувань російської федерації на територію України, зокрема Харківську область, починаючи із 24 лютого 2022 року. Відомим ще є те, що Харківська область межує із російською федерацією. Посилання відповідача на те, що позивач не скористалась можливістю евакуюватися, не чим не підтверджено, зокрема тим, що така евакуація (безпечний виїзд) була організована відповідними органами державної влади в період перебування позивача в окупації. Стаття 3 Конституції України зазначає, що людини, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя (стаття 27 Конституції України). У зв`язку із наведеними обставинами, цілком обґрунтованими й підставними були побоювання [PERSON] , як мешканки прикордонного із російською федерацією міста, за життя і здоров`я своїх дітей. Відтак переконливими є доводи позивача про вивезення дітей з початку повномасштабного вторгнення за межі території окупованого села. Таким чином, у період з 24.02.2022 по 27.03.2022 позивач була відсутня на робочому місці, оскільки була вимушена, у зв`язку з веденням в м. Харкові активних бойових дій, які загрожують життю і здоров`я позивача та її дітей, виїхати на безпечну територію. Суд вважає, що відсутність позивача на роботі була зумовлена поважною причиною, оскільки була направлена на зберігання життя і здоров`я як позивача, так і її дітей, а тому ознак прогулу не містить. З врахуванням викладеного оскаржений наказ є незаконним, що свідчить про обов`язок роботодавця поновити позивачку на займаній посаді з 27.03.2022. Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, оскаржуваний наказ є незаконним, що свідчить про обов`язок роботодавця поновити позивачку на займаній посаді. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] обґрунтована та підлягає задоволенню у повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved