Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до АТ «Фармак» про визнання наказу незаконним, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку та стягнення моральної шкоди, в якому просив суд: 1) визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Фармак» № 468 від 11.04.2022 «Про зупинення дії трудових договорів» в частині, що стосується водія автотранспортних засобів (вантажний автомобіль понад 16 тон) [PERSON] . 2) поновити з 12.04.2022 дію трудового договору водія автотранспортних засобів (вантажний автомобіль понад 16 тон) АТ «Фармак» [PERSON] . 3) стягнути з АТ «Фармак» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.04.2022 по 28.11.2022 в розмірі 330 898,15 грн; 4) стягнути з АТ «Фармак» на користь [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 16 195,75 грн. 5) стягнути з АТ «Фармак» на користь [PERSON] відшкодування завданої моральної школи в розмірі 70 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказано, що [PERSON] працює в АТ «Фармак» водієм автотранспортних засобів (вантажний автомобіль понад 16 тон) з 2005 року, до трудових обов`язків якого входить перевезення продукції, сировини та матеріалів з усіма супутніми обов`язками, визначеними у Посадовій інструкції «Водій автотранспортних засобів (вантажний автомобіль понад 16 тон). 3 квітня 2022 року з ним було призупинено дію трудових договорів. Вказує, що наказ про призупинення дії трудового договору йому видано не було, як і не було доведено його точний зміст. У вересні 2022 року позивачу стало відомо, що АТ «Фармак» у травні 2022 року прийняло на роботу декількох працівників на посади водіїв, тобто або на його місце роботи, або на роботу, яку він міг би виконувати в силу своєї професійної придатності. Він звернувся до АТ «Фармак» за ознайомленням з наказом про призупинення дії трудового договору, однак 23.09.2022 року йому було видано тільки Витяг з наказу №468 від 11.04.2022 «Про призупинення дії трудових договорів». 12.10.2022 позивач звернувся із скаргою на дії АТ «Фармак» до Головного управління Держпраці у Київській області, яке своїм листом №KB/2/3500-3B-22 від 26.10.2022 повідомило його про неможливість проведення позапланових заходів державного нагляду (контролю), у тому числі щодо винесення припису відносно оспорюваного наказу на період воєнного стану та про звернення із запитом до АТ «Фармак» про надання пояснень. 16.11.2022 року адвокатом Стоговим В.С. до АТ «Фармак» було подано три адвокатські запити щодо надання копій повного тексту Наказу «Про призупинення дії трудових договорів» і посадової інструкції АТ «Фармак» для «водія автотранспортних засобів (вантажний автомобіль понад 16 тон)», а також надання інформації, чи приймались АТ «Фармак» на роботу після 11.04.2022 працівники на посаду «водія автотранспортних засобів (вантажний автомобіль понад 16 тон). Після чого, позивачу зателефонували з АТ «Фармак» і повідомили про скасування Наказу №468 від 11.04.2022 «Про призупинення дії трудових договорів» та про необхідність вийти на роботу з 29.11.2022 року. Разом з цим, наказом АТ «ФАРМАК» №1874 від 28.11.2022 йому було встановлено неповний робочий день та неповний режим роботи - по 3,5 години три рази на тиждень, з відповідним зниженням заробітної плати. При цьому, АТ «Фармак» своїм листом №17-9/167 від 22.11.2022 відмовилось надати на адвокатський запит повний текст оскаржуваного ним Наказу. Також, АТ «Фармак» своїм листом на адвокатський запит відмовилось надати інформацію, чи доручалось АТ «Фармак» виконання посадових обов`язків «водія автотранспортних засобів (вантажний автомобіль понад 16 тон)» починаючи з 11.04.2022 іншим працівникам. Позивач вказує, що АТ «Фармак» продовжувало працювати у звичайному режимі, виробнича та комерційна діяльність підприємства не зупинялась, структурні підрозділи були забезпечені роботою і виконували свої завдання. Враховуючи відсутність об`єктивних причин та визначених законом підстав про зупинення дії трудового договору, позивач вважає, що наказ № 468 від 11.04.2022 «Про призупинення дії трудових договорів» незаконним в частині, що стосується безпосередньо його. Внаслідок прийняття відповідачем незаконного наказу № 468 від 11.04.2022 «Про призупинення дії трудових договорів» позивача фактично було позбавлено роботи та заробітку, у зв`язку з чим з 12.04.2022 року він був змушений змінити свій звичайний спосіб життя, що спричинило йому тяжких моральних страждань. Ухвалою суду від 07 грудня 2022 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду. 19 січня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача категорично не погодився і заперечував проти наданої позивачем правової оцінки наказу АТ «Фармак» від 11.04.2022 № 468 про призупинення дії трудових договорів, а також іншим обставинам справи. Вказує, що наказом АТ «Фармак» від 11.04.2022 року № 468 було призупинено дію трудового договору з Позивачем на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24.03.2022 (далі також - Закон № 2136-IX). Призупинення дії трудового договору з позивачем обумовлене військовою агресією проти України, у зв`язку з якою виникла неможливість забезпечення [PERSON] роботою та виконання ним роботи саме за його трудовою функцією. Так, унаслідок безпосередньої військової агресії рф на початку березня 2022 року було зруйновано склад АТ «Фармак», що розташовувався у Київській області, та було знищено сировину та лікарські засоби, що розміщувалися на складі, були готові до реалізації та, відповідно, подальшого транспортування. Окрім того, через бойові дії в передмістях та безпосередньо в місті Києві, було частково призупинено виробництво лікарських засобів, наслідком чого також стало зменшення кількості лікарських засобів, готових до транспортування. Наслідком військової агресії російської федерації є не лише безпосереднє знищення складів підприємств фармацевтичної галузі чи їх виробничих потужностей, а й значне зниження купівельної здатності покупці. Вказані обставини на час видачі наказу № 468 від 11.04.2022 року безпосередньо вплинули на діяльність Транспортного відділу, працівником якого є [PERSON] , створивши перешкоди у виконанні основного завдання транспортного відділу - здійсненні перевезення продукції, сировини, матеріалів тощо. Завдання та обов`язки водія автотранспортних засобів (вантажний автомобіль понад 16 тон) Транспортного відділу передбачені Посадовою інструкцією № 70-15, з якою [PERSON] був ознайомлений 18.02.2020 року. Зважаючи на зазначене вище, відповідач у зв`язку з військовою агресією рф проти України був об`єктивно позбавлений можливості забезпечити працівників Транспортного відділу, у тому числі і позивача роботою. Також представник зазначає, що згідно інформації, якою володів відповідач на дату видачі оскаржуваного наказу, та яка була повідомлена керівнику Департаменту транспортної логістики, безпосередньо позивачем, останній перебував у Чернівецькій області та мав намір отримати там статус внутрішньо переміщеної особи. Разом з цим вказує, що позивачем було пропущено строк для звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України, оскільки останньому стало відомо про наявність оспорюваного наказу у квітні 2022 року, про що сам [PERSON] вказує у позовній заяві, а з даним позовом він звернувся у грудні 2022 року. Зважаючи на те, що відсутній сам факт вимушеного прогулу з вини відповідача, відсутність порушення відповідачем строків виплати заробітної плати, відсутня підстава для задоволення вимоги стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів. Щодо позовної вимоги про поновлення дії трудового договору, вказують, що це є неможливим, оскільки 09.12.2022 року згідно наказу АТ «Фармак» № 383 про припинення трудового договору (контракту), трудовий договір з водієм автотранспортних засобів (вантажний автомобіль понад 16 тон) [PERSON] було припинено згідно п.1 ст. 26 КЗпП України. Видачі наказу АТ «Фармак» від 09.12.2022 року № 383 про припинення трудового договору (контракту) передувало подача Позивачем заяви з проханням звільнити його з займаної посади з 09.12.2022 року за угодою сторін. Тобто, на дату надання даного відзиву між сторонами відсутні трудові відносини. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У судових дебатах, обґрунтовуючи пропущення строку звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України, послався на п. 1 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, в якому вказано, що строки, визначенні ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії карантину, якій продовжений до 30.04.2023. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у позовних вимогах із підстав, визначених у відзиві. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка працює на посаді фахівця відділу компенсації та пільг АТ «Фармак», показала, що інформування працівників про поточної стан роботи здійснювався в електронному вигляді, а саме через застосунок «Viber». 12.04.2023 витяг з оспорюваного наказу в частині даних про [PERSON] був надісланий йому на електронну пошту. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , який працює на посаді керівника Департаменту транспортної логістики АТ «Фармак», показав, що перші тижні збройної агресії рф проти України його департамент не працював, після чого, маючи намір відновити роботу, було повідомлено працівників з бажанням приступити до виконання своїх обов`язків. При цьому позивач такого бажання не виявив. Витяг з оспорюваного наказу в частині даних про [PERSON] надсилався йому засобами електронного зв`язку. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на законності і повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у повному обсязі з наступних підстав. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий до ВАТ «Фармак» (пізніше найменування змінено на ПАТ «Фармак», а далі - на АТ «Фармак», що підтверджується статутом) на роботу до цеху підготовки, збереження сировини та автотранспорту відповідно до наказу від 14.03.2005 року № 52. Наказом АТ «Фармак» від 01.09.2011 № 4811 про переведення на іншу роботу Позивача було переведено на посаду водія автотранспортних засобів (вантажний автомобіль понад 16 тон) Департаменту складської та транспортної логістики. Наказом АТ «Фармак» від 20.06.2013 № 812 про переведення на іншу роботу Позивача було переведено на посаду водія автотранспортних засобів (вантажний автомобіль понад 16 тон) транспортного відділу, на якій Позивач продовжує перебувати й станом на час видання спірного наказу від 11.04.2022 року № 468 про призупинення дії трудових договорів. Наказом АТ «Фармак» від 11.04.2022 року № 468 було призупинено дію трудового договору з Позивачем на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24.03.2022 (далі також - Закон № 2136-IX). Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю передбачені статтями 43-46 Конституції України. Разом з тим відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39,41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану". 15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" № 2136-ІХ, який набув чинності 24 березня 2022 року. Згідно з пунктом 2 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 2136-ІХ главу XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України доповнено пунктом 2 такого змісту: "2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану". Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Статтею 13 Закону № 2136-ІХ визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади. Призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору. Таким чином, Закон № 2136-ІХ надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин. Разом з тим, як вбачається з аналізу частини 1 статті 13 Закону, таке право роботодавця не є абсолютним. Головною умовою призупинення трудового договору з працівником, є абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її. Міністерство економіки України розмістило на сайті міністерства коментар до Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" № 2136-ІХ, зокрема і коментар до статі 13 вказаного Закону. При цьому вважають, що зв`язку з призупиненням дії трудового договору працівник звільняється від обов`язку виконувати роботу, визначену трудовим договором, а роботодавець звільняється від обов`язку забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин, а також виконання інших обов`язків, передбачених трудовим договором. З наведених норм слідує наступне: - призупинення дії трудового договору може відбуватися лише в умовах воєнного стану; - підставою призупинення дії трудового договору є військова агресія проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи; - призупинення дії трудового договору є тимчасовим; - призупинення дії трудового договору не зумовлює припинення трудових відносин. унаслідок безпосередньої військової агресії російської федерації на початку березня 2022 року було зруйновано склад АТ «ФАРМАК», що розташовувався у Київській області, та було знищено сировину та лікарські засоби, що розміщувалися на складі, були готові до реалізації та, відповідно, подальшого транспортування. Зазначене підтверджується Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження № 4202211220000054, запис № 2. Окрім того, через бойові дії в передмістях та безпосередньо в місті Києві, було частково призупинено виробництво лікарських засобів, наслідком чого також стало зменшення кількості лікарських засобів, готових до транспортування. Наслідком військової агресії російської федерації є не лише безпосереднє знищення складів підприємств фармацевтичної галузі чи їх виробничих потужностей, а й значне зниження купівельної здатності покупців. Вказані обставини на час видачі наказу № 468 від 11.04.2022 безпосередньо вплинули на діяльність Транспортного відділу, працівником якого є [PERSON] , створивши перешкоди у виконанні основного завдання транспортного відділу - здійсненні перевезення продукції, сировини, матеріалів тощо. Завдання та обов`язки водія автотранспортних засобів (вантажний автомобіль понад 16 тон) Транспортного відділу передбачені Посадовою інструкцією № 70-15, з якою [PERSON] був ознайомлений 18.02.2020. Зі змісту п. 2.2 Посадової інструкції № 70-15 слідує, що основним посадовим обов`язком працівника, що обіймає посаду водія автотранспортних засобів (вантажний автомобіль понад 16 тон), є здійснення перевезення продукції, сировини та матеріалів. Аналіз решти посадових обов`язків (дотримання вимог правил перевезення вантажів, перевезення супроводжуючих осіб, здійснення заправки транспорту паливом, оформлення подорожніх листів тощо) дає підстави дійти до висновку, що решта посадових обов`язків водія автотранспортних засобів (вантажний автомобіль понад 16 тон) є похідними посадовими обов`язками та їх виконання втрачає зміст без виконання основного посадового обов`язку - здійснення перевезення продукції, сировини та матеріалів. Зважаючи на зазначене вище, відповідач у зв`язку з військовою агресією рф проти України був об`єктивно позбавлений можливості забезпечити працівників Транспортного відділу, у тому числі і позивача роботою. Отже, видання Відповідачем спірного наказу від 11.04.2022 № 468 та призупинення дії трудового договору з Позивачем здійснено у повній відповідності до статті 13 Закону № 2136-IX. Наведене в свою чергу виключає порушення Відповідачем статті 21 КЗпП України. Стосовно заяви представника відповідача про пропуск позовної давності позивачем суд зазначає наступне. Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Верховний суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 751/1198/18(провадження№ 61-5845св19) вказав, що у статті 234КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Позиція суду ґрунтується на офіційному тлумаченні положень Частини першої та другої статті 233 Кодексу законів про працю України (строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів) викладені у наступній редакції: працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП). Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. Вирішуючи спір, суд зауважує, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України). Такий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 02.12.2020. по справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19). У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуск строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку. ЄСПЛ постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення). У силу ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Частиною другою статті 13 Закону № 2136-IX (в редакції на час видання спірного наказу) було визначено, що призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося представником позивача, [PERSON] було відомо про наявність оспорюваного наказу ще в квітні 2022 року, а за захистом свої порушених прав він звернувся до суду лише у грудні 2022 року, тобто майже через вісім місяців. Відтак позивачем безпідставно пропущено строк звернення до суду, визначений Законом. Щодо посилання позивача на карантинні обмеження та продовження строків дії на час карантину слід вказати наступне. Сам факт запровадження карантину не свідчить про безумовне поновлення пропущеного процесуального строку без наведення заявником негативних обставин, які зумовлені карантинними обмеженнями і були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій. Наведені позивачем обставини щодо карантинних обмежень без належних обґрунтувань та зазначенням перешкод у вчиненні стороною процесуальних дій не можуть бути безумовною підставою для поновлення строку. З клопотанням про поновлення строку установленого статтею 233 Кодексу законів про працю України, позивач не звертався і доказів поважності його пропущення не надав. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (близька за змістом позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Беручи до уваги, що відповідачем при винесені наказу № 468 від 11.04.2022 не було допущено порушення норм трудового права, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з підстав недоведеності та необґрунтованості. Щодо позовних вимог про поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку та стягнення моральної шкоди, то суд зазначає, що вони є похідними від вимоги про визнання наказу незаконним, тому задоволенню не підлягають. За змістом ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимоги повністю відмовлено, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed