Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] на її ( [PERSON] ) користь аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 30 відсотків усіх видів його заробітку (доходу). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з відповідачем [PERSON] , [INFO] , вона проживала однією сім`єю з 12 травня 2010 року по листопад 2011 року за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації шлюбу. З 05 січня 2011 року по 26 квітня 2017 року позивач була зареєстрована за цією ж адресою. Житловий будинок належить відповідачу, який зареєстрований за вказаною адресою, та проживає за цією ж адресою і на даний час. [INFO] вона народила сина [PERSON] . Батьком дитини є [PERSON] , але він відмовився подати до органів РАЦС заяву про реєстрацію батьківства. Відповідно, відомості про батька дитини вказано на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. Таким чином батьком сина [PERSON] був записаний [PERSON] , оскільки на час народження дитини позивач мала прізвище [PERSON] . 02 жовтня 2015 року вона зареєструвала шлюб з іншим чоловіком і змінила прізнище на [PERSON] . На час народження дитини позивач з відповідачем вели спільне господарство, спільно виховували дитину до досягнення сином семимісячного віку, але обставини склалися так, що з листопада 2011 року вони разом не проживають. Відповідач не надає їй матеріальної допомоги на утримання дитини, не приймає участі у вихованні сина, хоча і визнає, що він його син, не приймає участі у додаткових витратах на дитину. Ухвалою судді від 06 вересня 2021 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 28 жовтня 2022 року. 28 жовтня 2021 року протокольною ухвалою суду підготовче судове засіданні відкладено до 03 грудня 2021 року. Ухвалою суду від 03 грудня 2021 року у справі призначено судову медико-генетичну експертизу та зупинено провадження по даній справі. Ухвалою суду від 28 жовтня 2022 року провадження у справі поновлено та призначено підготовче судове засідання на 12 січня 2023 року. Ухвалою суду від 12 січня 2023 року закрито підготовче провадження в цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 13 березня 2023 року. Протокольною ухвалою суду від 13 березня 2023 року розгляд справи відкладено до 09 травня 2023 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові. Додатково пояснила, що дійсно відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , однак його долею не цікавиться, матеріально ніяким чином не підтримує. Про розгляд справи судом та необхідність явки на експертизу він ( [PERSON] ) теж був достовірно обізнаним, але для проведення експертизи не з`явився, що свідчить про ухилення від експертизи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки до суду не повідомив, відзиву на позов не подав, не просив про відкладення розгляду справи. 07 грудня 2021 року відповідач направив на адресу суду лист-відповідь від 29 листопада 2021 року, у якому вказав, що він підтверджує, що 05 січня 2011 року до 26 квітня 2017 року [PERSON] дійсно була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але через сімейні сварки переважну більшість часу вона перебувала (проживала) в іншому місці, тому відповідач не визнає своє батьківство відносно [PERSON] , бо не впевнений, що він є батьком (а. с. 35). Отже, відповідач у справі на власний розсуд розпорядився своїми правами щодо предмета спору, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним відповідних процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами та зібрані у справі докази, дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] малолітній [PERSON] народився [INFO] в смт Дубов`язівка Конотопського району Сумської області, його батьком зазначений [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] (а. с. 9). Згідно з копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України відомості про батька [PERSON] записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а. с. 10), тобто зі слів матері. 02 жовтня 2015 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , після державної реєстрації шлюбу набула прізвище [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 14). Із довідки, виданої Дубов`язівською селищною радою Конотопського району Сумської області № 62 від 07 червня 2021 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 05.11.2011 по 26.04.2017 за адресою: [ADDRESS] , її син [PERSON] , [INFO] , проживав без реєстрації разом із матір`ю за вказаною адресою (а. с. 13). Згідно з довідкою, виданою Носівською міською радою Чернігівської області № 602 від 26 квітня 2021 року, [PERSON] та її дитина [PERSON] , 2011 р.н., зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11). Відповідно до ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно зі ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК України приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1 ст. 135 СК України). Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Пунктом 9 указаної постанови визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Ухвалою суду від 03 грудня 2021 року задоволено клопотання позивача про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, призначено у справі судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичних експертиз, на вирішення експертизи поставлено питання: «Чи являється [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , біологічним батьком дитини - [PERSON] , [INFO] ? Чи наявне кровне споріднення між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ?». 27 жовтня 2022 року на адресу суду з Київського міського клінічного бюро судово-медичних експертиз надійшло повідомлення про неможливість проведення експертизи, оскільки [PERSON] не з`явився, у зв`язку з цим ухвалу суду від 03 грудня 2021 року повернуто без виконання. Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 грудня 2019 року № 279/4361/16-ц детально описано наслідки ухилення сторони від проведення експертизи, зокрема зазначено, що матір з дитиною ухилилися від проходження експертизи, яка могла б із значним ступенем вірогідності підтвердити, чи спростувати наявність кровного споріднення між батьком та сином, тому суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про визнання відповідної особи батьком відповідної особи (сина). До схожого висновку прийшов Верховний Суд у справі №587/2553/18 від 10 лютого 2021 року. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У справі призначалася судова молекулярно-генетична експертиза, проте відповідач [PERSON] до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів не з`явився, що свідчить про його небажання отримати достовірні висновки щодо походження дитини [PERSON] , [INFO] , на спростування доводів позивача щодо його батьківства. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 760/3977/15-ц (провадження № 61-2081зпв18) зазначено, що висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами. У судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач з 05 січня 2011 року по 26 квітня 2017 року проживали як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народився син [PERSON] . У письмових поясненнях відповідача, які надійшли до суду 07 грудня 2021 року, відповідач підтвердив, що з 05 січня 2011 року по 26 квітня 2017 року позивач дійсно була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але через сімейні сварки, переважну більшість часу остання перебувала (проживала) в іншому місці. Відповідач щороку надсилав кошти на день народження [PERSON] , а також коли його просила позивач, він теж по можливості надсилав кошти. За положеннями ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до п.п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 р. № 52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно з п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 р. № 96/5, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Ураховуючи вищенаведені правові норми, оцінивши всі представлені позивачем докази з точки зору їх належності, допустимості та достатності, зважаючи на те, що відповідачем не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів відсутності кровного споріднення між [PERSON] та малолітнім [PERSON] , суд робить висновок, що відповідач є біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] , а тому позовні вимоги [PERSON] в частині визнання батьківства і внесення змін до актового запису про народження дитини підлягають задоволенню. Розглядаючи позовну вимогу про стягнення аліментів, суд робить нижченаведений висновок. Згідно з вимогами ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами у справі не досягнуто. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким дитина проживає, вправі звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Оскільки відповідач [PERSON] визнаний судом батьком малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , дитина проживає з позивачем, знаходиться на її утриманні, а відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому є всі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини. Відомості про наявність на час розгляду справи у відповідача інших дітей у суду відсутні. Відповідачем не наведено доказів на підтвердження того, що на його утриманні перебувають непрацездатні особи. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Отже, суд робить висновок, що позовну вимогу про стягнення з відповідача аліментів на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , необхідно задовольнити, та стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 липня 2021 року й до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Отже, з відповідача слід стягнути в користь позивача судовий збір за позовну вимогу про визнання батьківства в розмірі 908 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 1 п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подання позовної вимоги про стягнення аліментів, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 грн., тобто за ставками станом на 2021 рік.

Outcome: approved