Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

03.01.2023 р. до суду надійшов вказаний позов, який мотивовано тим, що 18.08.2022 р. позивачу стало відомо про наявність вимоги [PERSON] на суму 29 000 000,00 грн. за борговою розпискою від 25.02.2019 р. Проте позивач заперечував проти факту наявності боргу перед відповідачем, зазначив, що кошти він не отримував. Як вказував позивач розписка була написана позивачем 25.02.2019 р. та мала на меті приховати іншу угоду, а саме гарантію отримання коштів відповідачем, як комісійної винагороди за залучення клієнтів у господарській діяльності позивача. Розписка не відповідала відносинам між сторонами, а також внутрішній волі позивача. Здійснюючи правочин шляхом складання розписки позивач помилився щодо природи цього правочину, оскільки насправді кошти не отримував. На підставі наведеного позивач просив су, визнати недійсним односторонній правочин [PERSON] , вчинений 25.02.2019 р. шляхом складання розписки про зобов`язання повернути кошти та вирішити питання судових витрат. Ухвалою суду від 11.01.2023 відкрито провадження у вказаній справі, яку постановлено розглядати в порядку загального позовного провадження (а.с. 16). 03.02.2023 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовмо, в якому останнйі заперечував проти вимог позивача, та зазначив, що відповідач, подаючи зазначений позов, намагається уникнути відповідальності та затягування розгляду справи в Шевченківському райфоннму суді м.Києва про стягнення з нього боргу за спірною борговою розпискою (а.с. 26-27). Відповіді на відзив від позивача до суду не надходило. Ухвалою суду від 22.02.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи (а.с. 53). В судове засідання 27.04.2023 позивач та/або представник позивача не з`явився повторно (30.03.2023, 11.04.2023), причини неяки суду не повідомив, неодноразово подавав до суду заяви про відкладення розгляду справи з різних підстав, що свідчить про зловживання права та затягування розгляду справи. В судовому засіданні відповідач та його представник просили справу розглянути по суті, в задоволенні позову просили відмовити з мотивів зазначених у відзиві. Суд, вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем 25.02.2019 була власноручно написана розписка, згідно з якою [PERSON] підтвердив отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 29 000 000,00 грн, які зобов`язався повернути в строк до 27.03.2019 р. (а.с.7). Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що за приписами ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України. Згідно із статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду справи не знайшло свого об`єктивного підтвердження те, що між сторонами не було укладено договору позики, та те, що цей договір є недійсним, оскільки суду в розрізі ст.ст. 76, 81 ЦПК України, - не надано достатніх та переконливих доказів на спростування укладення між сторонами договору позики, не одержання коштів від позикодавця. Твердження позивача про те, що між сторонами були відсутні договірні відносини позики, фактично коштів за договором позики він не отримував, він склав власноруч розписку маючи на меті приховати інший правочин, що свідчить про відсутність у нього волевиявлення на укладення оспорюваного договору позики, та наявність підстав для визнання цього договору недійсним, суд до уваги не приймає, оскільки ці посилання достатніми та належними доказами не підтверджено, та повнісю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а інших обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним судом в ході розгляду справи встановлено не було. Окремо суд звертає увагу на те, що з часу укладення між сторонами договору позики, яка була оформлена розпискою, позивачем не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, фактично вимоги були пред`явлені після подачі до суду позову про стягнення боргу за правочином, а відтак посилання відповідача на те, що пред`явлені, позовні вимоги свідчать про небажання позивача виконати зобов`язання за оспорюваним договором позики є слушними та такими, що заслуговують на увагу. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В судовому засіданні відповідачем [PERSON] було підтверджено, місце передачі коштів та їх кількість (купюри по 500 грн. на суму 28 000 000,00 грн. та 200 грн. на суму 1 000 000,00 грн.). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не доведено ті обставини на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено,у зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним одностороннього правочину [PERSON] , вчиненого 25.02.2019 р. шляхом складання розписки про зобов`язання повернути коштинедійсним слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача за слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed