Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

14.09.2020 року Публічне Акціонерне Товариство «МТБ Банк» звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. У поданому до суду позові позивач зазначив, що 27.09.2012 року винесено рішення від 27.09.2012 року по справі №2/1412/1618/12, яким стягнуто з відповідачів 344807,72 грн та витрати по сплаті державного мита в сумі 850,00 грн. Однак рішення суду не виконане, погашення заборгованості не відбувалось. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів на його користь грошові кошти у сумі 113814,89 грн, в тому числі 3061,04 грн - 3% річних на суму прострочених зобов`язань та 82753,85 грн - суми, на яку збільшився борг з урахуванням індексу інфляції. Окрім того, просили стягнути з відповідачів на їх користь витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн. Ухвалою судді від 28.10.2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 09.12.2020 року представник позивача надав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив розглянути справу за їх відсутності та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. 17.01.2022 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Островською О.В. подано клопотання про витребування додаткових доказів, а саме уточнений розрахунок суми боргу та інфляційних витрат. Ухвалою суду від 19.01.2022 року витребувано з Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» докази. 22.02.2023 року Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» подало заяву про зменшення позовних вимог, в якому просили стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти в сумі 106354,40 грн, в тому числі 3% річних в сумі 30897,10 грн та інфляційні нарахування в сумі 75457,30 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102,00 грн. Відповідач [PERSON] у судове засідання неодноразово не з`являвся, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Відзиву суду не надав. Відповідач [PERSON] у судове засідання неодноразово не з`являвся, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Відзиву суду не надано. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи й ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ч.3\~ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім того згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на як вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено,\~що 22.01.2008\~року між\~Відкритим акціонерним\~товариством «Морський\~транспортний банк»\~в особі\~філії ВАТ\~«МТБ» у\~м.Миколаєві\~та [PERSON] \~було укладено\~кредитний договір\~від 21.01.2008\~№169/RN. Згідно з умовами вказаного договору про надання кредиту від 11.10.2007 № 148/RN позивач надав [PERSON] кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у сумі44880,00 дол. США. з 22.01.2008 і терміном погашення по 20 січня 2013 року включно. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 22.01.2008 №169/RN 22.01.2008 року між ВАТ «МТБ» та [PERSON] укладено договір поруки №213rN, відповідно до умов пункту 1.1 якого поручитель [PERSON] взяла на себе солідарну відповідальність перед позивачем у тому обсязі, що і відповідач [PERSON] . Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.09.2012 року по справі №2/1412/1618/12 задоволено позовні вимоги ПАТ «МАРФІН БАНК» до [PERSON] , [PERSON] та стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 344807,72 гривень. а також витрати по сплаті державного мита в сумі 850,00 грн з кожного, витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 60,00 грн з кожного. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 12.12.2012 року апеляційну скаргу [PERSON] , [PERSON] вважати неподаною і повернуто апелянту. Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.09.2012 року набрало законної сили 09.10.2012 року. Згідно з рішенням позачергових Загальних зборів акціонерів (протокол №56 від 28.12.2017 року) назву Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» змінено на Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк». 26.12.2012 року видано виконавчий лист по справі №2/1412/1618/12 та відкрито виконавчі провадження стосовно відповідачів. 05.06.2020 року за № 03/197-03/22 направлено відповідачам вимогу про сплату заборгованості. За змістом положень ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Статтею 611ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до\~ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. \~\~\~\~\~\~Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення від 27.09.2012 року зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. У постанові № 753/5043/19 від 20 січня 2021 року Верховний Суд зазначив наступну правову позицію: діяння (дія або бездіяльність) як правопорушення є активним (чи пасивним), усвідомленим, вольовим, винним (у формі наміру і необережності) заподіянням шкоди, що має наслідком юридичну відповідальність. Дія - здійснення особою своїх обов`язків у межах наданих чинним законодавством повноважень чи всупереч їм. Бездіяльність - певна форма поведінки особи, яка полягає у невиконанні нею дій, які вона повинна була і могла вчинити відповідно до покладених на неї посадових обов`язків і згідно із законодавством України. Бездіяльність на відміну від дії не має моменту вчинення. Бездіяльність має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого невчинення особою певних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж усього часу її перебігу. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Згідно з уточненим розрахунком заборгованості за договором від 21.01.2008 №169/RN за період з 14.09.2017 року по 13.09.2020 року становить 106354,40 грн.: з яких 3% річних - 30897,10 грн; інфляційні нарахування - 75457,30 грн. При здійсненні уточненого розрахунку враховано сплату процентів відповідачем [PERSON] у розмірі 1820,00 грн. Для вирішення питання про нарахування інфляційних витрат, суд встановлює в якій саме валюті повинно бути виконано зобов`язання. Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.09.2012 року стягнуто гривневий еквівалент іноземної валюти. В такому випадку та за умови, що предметом зобов`язання була саме гривня, питання про стягнення інфляції має вирішуватися, виходячи з розрахункового періоду. Так, при стягненні грошових коштів в гривневому еквіваленті іноземної валюти, визначеному на дату винесення рішення суду, інфляція відновлюється курсом іноземної валюти та не підлягає стягненню. Але, у випадку, коли позивачем ставиться матеріально-правова вимога про стягнення гривневого еквіваленту іноземної валюти, обраховану на дату остаточного розрахунку, при цьому, позов подається зі спливом деякого часу від вказаної дати, в результаті чого утворюються інфляційні збитки, кредитор має право на стягнення інфляційних витрат. Тобто, якщо заборгованість в гривневому еквіваленті іноземної валюти обчислена станом на день остаточного розрахунку, то інфляційні витрати підлягають стягненню з дати платежу по дату подання позову ( з урахуванням строків позовної давності). Аналогічний висновок викладено у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19), в якому вказано, що: «При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про правомірність нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 31 травня 2015 року. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним». Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що відповідачі не належним чином виконували свої зобов`язання за кредитним договором, виникла заборгованість, яку в добровільному порядку вони не погашають, рішення не виконується, доказів, які б це спростовували суду не надано, тому в наявності є порушення прав позивача, за захистом яких спрямоване його звернення до суду, позов є обґрунтованим, доведеним належними доказами, а отже підлягає до задоволенню у повному обсязі. Також, відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача понесені останнім судові витрати в розмірі 1051 грн з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved