Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

23.12.2021 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», третя особа Регіональна філія міста Києва та Київської області ДП «НІС», про скасування обтяження рухомого майна. Позов обґрунтовується тим, що позивачем було придбано колісний транспортний засіб марки «CHEVROLET», моделі «LACETTI NF196», д.н.з. [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , та як його власником проведено перереєстрацію шляхом отримання відповідного реєстраційного документу - свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Перереєстрація транспортного засобу була здійснена на підставі довідки-рахунку, яка станом на 08.08.2013 року була документом на номерному бланку встановленого зразка, що підтверджує придбання транспортного засобу, тобто є документом, що підтверджує право власності покупця на автомобіль. У період з 2013 року позивач користувався належним на праві власності автомобілем без перешкод. 23.10.2021 року позивач мав намір продати автомобіль, проте, звернувшись до ТСЦ № 6350 РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області, йому стало відомо, що у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна є відомості про обмеження щодо відчуження вказаного транспортного засобу. Так, 15.03.2021 року за № 28649881 реєстратором Регіональної філії міста Києва та Київської області ДП «НІС» Цілепою Є.М. зареєстроване приватне обтяження на автомобіль позивача, типом якого є: застава рухомого майна. Документом-підставою накладення обтяження став договір про відступлення прав вимог, серія та номер: 2273/К, виданий 02.07.2020 року ПАТ «Дельта Банк», звернення стягнення лист від 15.032021 року, боржником за яким є [PERSON] , обтяжувачем ТОВ «ФК «Еліт Фінанс». Сторона позивача посилається на те, що наявність такого обтяження порушує право власності позивача, перешкоджаючи проведенню реалізації майна. При цьому, наявні всі фактичні та правові підстави для скасування обтяження рухомого майна, оскільки станом на дату придбання транспортного засобу позивачем (2013 рік) були відсутні відомості щодо обтяження майна, яке було зареєстровано лише у 2021 року. Позивач не має жодного відношення до договору про відступлення прав вимог та будь-яких інших правовідносин з відповідачем, а придбання автомобіля у 2013 році було законне та правомірне за відсутності будь-яких обтяжень. Крім того, боржником за спірним обтяженням є [PERSON] , яка ніколи не була власником транспортного засобу згідно з відомостей з Єдиного державного реєстру МВС. Враховуючи викладене, просить задовольнити позов та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.01.2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, залучено до участі у справі [PERSON] та [PERSON] як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, та визначено учасникам справи строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень. Відповідач копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками отримав 01.11.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 07.12.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача заперечує проти задоволення позовної заяви, вважає її необґрунтованою та просить відмовити у задоволенні. Пояснює, що 02.07.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2273/К, згідно з умовами якого право вимоги до позичальника за зобов`язаннями передбаченими кредитним договором № 357/ФКВ-07 від 18.05.2007 року, перейшло до нового кредитора. Відповідно до кредитного договору, виконання його умов забезпечується заставою автомобіля марки Chevrolet Lacetti NF 196, 2007 року, який належить [PERSON] , у зв`язку з чим, ДП «НІС» було зареєстровано обтяження вказаного автомобіля у вигляді застави. Зазначає, що ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» є обтяжувачем автомобіля за договором застави рухомого майна № 357/Zфкв-07 від 18.05.2007 року, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк» та [PERSON] ТОВ «Укрпромбанк» та всі інші правонаступники за даним кредитним договором та договором застави транспортного засобу жодної згоди не надавали на відчуження вказаного автомобіля. Позивачем не надано жодного доказу звернення до Банку з приводу вказаних правовідносин. На даний час є незрозумілим, як позивач став власником спірного автомобіля, та виникає низка питань стосовно того, яким чином і на підставі яких документів 25.09.2012 року власником даного транспортного засобу став [PERSON] . Вважає доводи позовної заяви про те, що позивач є добросовісним набувачем спірного майна, не заслуговують на увагу, оскільки заставодавець порушив вимоги ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу», а тому за вимогами ст. 388 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації боржника» його не можна визнати добросовісним набувачем спірного майна. За правилами положень ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Інших заяв по суті від сторін не надходило. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, учасники справи не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником автомобіля марки «CHEVROLET», моделі «LACETTI NF196», д.н.з. [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 76793942 від 09.12.2021 року, 15.03.2021 року на підставі договору про відступлення прав вимоги від 02.07.2020 року (серія та номер 2273/К, видавник ПАТ «Дельта Банк»), відносно боржників [PERSON] та [PERSON] , обтяжувач ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», зареєстроване обтяження у виді заборони відчуження на об`єкт обтяження: автомобіль легковий, CHEVROLET LACETTI NF 196, 2007 р.в., номер об`єкта: KL1NF486E7K625349, номер державної реєстрації: [NUMBER] ; вид обтяження: приватне обтяження; тип обтяження: застава рухомого майна; розмір основного зобов`язання: 15 477,23 долар США; строк виконання зобов`язання: 16.04.2014 року; термін дії: 15.03.2026 року. Сторона позивача звернулася до суду з вимогою про скасування наявного обтяження, оскільки придбання позивачем автомобіля було законне і правомірне та відбулося ще у 2013 році за відсутності відомостей щодо обтяження майна, яке при цьому було зареєстровано лише у 2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як слідує з пояснень сторони відповідача та наданих документів, 02.07.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2273/К, згідно з умовами якого право вимоги до позичальника за зобов`язаннями, передбаченими кредитним договором № 357/ФКВ-07 від 18.05.2007 року, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк» та [PERSON] , перейшло до нового кредитора. Відповідно до кредитного договору виконання його умов забезпечується заставою автомобіля марки Chevrolet Lacetti NF 196, 2007 року, який належить [PERSON] . Отже, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» є обтяжувачем автомобіля за договором застави рухомого майна № 357/Zфкв-07 від 18.05.2007 року, тому ДП «НІС» було зареєстровано обтяження вказаного автомобіля у вигляді застави. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За цього ст. 17 Закону заставодавець може відчужити заставлене майно тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено законом. Застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава припиняється, зокрема, з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання (ст.ст. 27, 28 Закону). За твердженнями сторони відповідача, за даним кредитним договором та договором застави жодної згоди на відчуження вказаного автомобіля не надавалося. Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна (ст. 1). Так, згідно ч. 3 ст. 9 цього Закону, якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. У відповідності до ч. 1, 3 ст. 10 закону у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі ст. 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Обтяжувач, права якого порушені внаслідок дій боржника, визначених цією статтею, вправі вимагати від боржника відшкодування завданих збитків. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом (ст. 12). Системний аналіз ч. 3 ст. 9, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» дозволяє дійти висновку про те, що у разі відчуження предмета обтяження боржником без згоди обтяжувача, обтяження рухомого майна, що є предметом обтяження, зберігає свою силу для нового власника (покупця) в разі, якщо воно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Позивач може бути добросовісним набувачем лише за умови, якщо на момент укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу був відсутній відповідний запис в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Відчуження майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, а тому вона зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи. Тобто, у разі відчуження спірного автомобіля боржником за відсутності реєстрації обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на підставі кредитного договору, зазначене обтяження не зберігає свою силу для нового власника (покупця), а реєстрацію такого обтяження після припинення застави рухомого майна у зв`язку з переходом права власності на предмет застави до іншої особи - добросовісного набувача слід вважати безпідставною. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 30.09.2020 року (справа № 661/3344/17), від 02.12.2020 року (справа № 681/909/19), де вирішував питання про зобов`язання ПАТ «КБ «Надра» подати реєстратору Державного реєстру обтяжень рухомого майна заяву про припинення і виключення з реєстру приватного обтяження у подібних правовідносинах. Як вбачається з відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області від 16.12.2021 року № 31/20-4217, перереєстрація транспортного засобу на позивача відбулася 08.08.2013 року за довідкою-рахунком ((6301) ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Харків № 1 ГУМВС України в Харківській області). Попереднім власником був [PERSON] з 25.09.2012 року, а до нього - [PERSON] з 16.05.2007 року. При цьому, оспорене обтяження на автомобіль зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна як заставу лише 15.03.2021 року. Відомостей про наявність в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна будь-яких обтяжень станом на момент відчуження спірного автомобіля боржником, яким є [PERSON] , відповідачем не надано, а, отже, в силу викладених норм чинного законодавства його твердження є безпідставними. Слід звернути увагу, що перевірка документів, на підставі яких власником автомобіля став [PERSON] , не є предметом розгляду даної справи. Згідно з ч. 5 ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків (ч. 3 ст. 44 Закону). Разом з тим, з огляду на наявність між сторонами спору, обтяжувач держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження не подав. Оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з даним позовом, захистити своє порушене право власності не має змоги, і на час звернення із позовною заявою до суду за наявності обтяження, накладеного на майно, порушується право власності позивача на належне йому майно, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту у заявлений спосіб шляхом припинення відповідного обтяження. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. Щодо вимоги сторони позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 4 цієї статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Якщо стороною заявлено суму витрат, яка не є співмірною з наведеними вище критеріями, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. За вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу представником разом з позовом та заявою про розподіл судових витрат були надані ордер серії АХ № 1082535 та копії наступних документів: договір про надання правової допомоги від 01.11.2021 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, акт здачі-приймання наданих послуг від 05.02.2022 року, квитанція до прибуткового касового ордера № 1-0502 від 05.02.2022 року. Згідно наданих документів вбачається, що загальна сума гонорару адвоката складає 19 789 грн. за послуги з: ознайомлення з матеріалами та наданими клієнтом документами (2 год.), надання консультації та узгодження дій (2 год.), збір доказів (3 год.), складання та подання позовної заяви (6 год.), забезпечення направлення позовної заяви з додатками залученим судом третім особам (1 год.). Гонорар обчислюється у погодинній оплаті в розмірі 50 доларів США та підлягає сплаті в гривні за курсом НБУ. Сторона відповідача заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, зазначивши, що адвокат, окрім написання позовної заяви, жодних процесуальних дій не вчинив, а інформація, зазначена у позовній заяві щодо правничої допомоги, є надумана та неспівмірна із вимогами позовної заяви, тому покладення судових витрат на Товариство є неправильним і несправедливим. Вважає, що відшкодування відповідачем витрат можливе в обсязі 2000 грн. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При цьому, ч. 3 вказаної статті визначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Як зазначено в постанові Великої Палати ВС від 15.10.2019 року (справа № 904/4507/18), домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин між якими і може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. Між тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 24.01.2014 року, заява №19336/04, § 268). Слід також зазначити, як вказав КАС ВС у своїй постанові від 15.04.2021 року (справа № 160/6899/20), суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved