Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

22.12.2020 року [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , третя особа - Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог позивач у позові посилається на те, що житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] належить їй на праві власності на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 09.12.2020 року, укладеного між нею та [PERSON] , та посвідченого приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Молодняк Л.П. за реєстровим №1332. З 2003 року домоволодіння (житловий будинок та земельна ділянка) по [ADDRESS] належало на праві власності її батьку [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2003 року, згодом ним було побудовано новий будинок, в якому із 2005 року проживав його син, а її брат [PERSON] , який був зареєстрований за вказаною адресою 31.01.2011 року, а з 29.07.2013 року за вказаною адресою зареєстрована і його донька від другого шлюбу - [PERSON] , [INFO] . В жовтні 2016 року через складні відносини між [PERSON] та [PERSON] остання забрала доньку [PERSON] та виїхала за місцем своєї реєстрації в квартиру [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності. Даний факт встановлено і підтверджено [PERSON] в позовній заяві та судовими рішеннями про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.03.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, з жовтня 2016 року в житловому будинку [ADDRESS] фактично проживав лише [PERSON] - син власника домоволодіння. [INFO] [PERSON] помер. Власник домоволодіння, її батько, [PERSON] розпорядився належним йому на праві власності майном на власний розсуд та подарував їй вказане домоволодіння, [PERSON] 27.11.2020 року було знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою в зв`язку зі смертю, проте [PERSON] залишається зареєстрованою за вказаною адресою, хоча з 2016 року вона фактично проживає разом з матір`ю [PERSON] за іншою адресою. При цьому квартира [ADDRESS] не єдине житло, яким забезпечена малолітня [PERSON] , оскільки її мати має у власності квартиру [ADDRESS] та після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , останній залишилась у власність квартира [ADDRESS] , отже малолітня [PERSON] є такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у вказаному житловому будинку, оскільки вона відсутня за адресою реєстрації більше 4-х років. Крім того, у зв`язку із смертю її батька [PERSON] відпали і підстави для подальшої її реєстрації за місцем його проживання. Позивач зазначає, що подальша реєстрація [PERSON] , [INFO] , в домоволодінні за адресою [ADDRESS] обмежує її як власника у здійсненні права вільно розпоряджатися своїм майном, зняття з реєстрації не порушує прав малолітньої дитини, так як вона фактично проживає за іншою адресою з матір`ю, якій на праві власності належить квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , придбана її батьками у шлюбі, та яку після розірвання шлюбу, враховуючи інтереси дитини, було передано в особисту власність [PERSON] , тому дитина є фактично забезпечена житлом. Оскільки батько дитини [PERSON] - [PERSON] , який не був власником домоволодіння, а мав лише право користування та реєстрацію в домоволодіння по вказаній адресі, помер [INFO] , а малолітня дитина [PERSON] не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками, то ж залишення малолітньої дитини зареєстрованої за вказаною адресою без батька неможливе та суперечить ст. 9 Конвенції про права дитинеи і ст. 160 СК України. Будучи зареєстрованою у належному позивачці будинку, [PERSON] не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно домоволодіння і, відповідно, будучи знятою з реєстрації, ніяких майнових прав не втрачає. Посилаючись на зазначене, позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2020 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду даної справи. Ухвалою від 10.02.2021 року суддею відкрито провадження у справі, визначено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 22.04.2021 року залучено в якої належної третьої особи Адміністрацію Шевченківського району Дніпровської міської ради. Ухвалою суду від 11.10.2021 року здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20.10.2022 року суду від [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , надійшов Відзив на позовну заяву, в якому відповідач не визнала позовні вимоги, посилалася на те, що після смерті батька [PERSON] доступ [PERSON] до вказаного будинку був заблокований, у будинку залишилися її речі, жодного доказу непроживання [PERSON] в будинку без поважних причин позивачкою не надано, [PERSON] звернулась до суду з цим позовом через 1,5 місяців після смерті [PERSON] та через 12 днів після набуття будинку у власність, тобто про відсутність [PERSON] в будинку понад один рік не може йти мова взагалі. Зазначила, що [PERSON] набула право користування будинком згідно із законом і проживала та була зареєстрована в будинку, зареєстрованому на ім`я її дідуся разом із своїм батьком, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї [PERSON] та [PERSON] , іншого житла у власності [PERSON] не має, смерть батька та дарування будинку дідом на користь тітки не є підставою для позбавлення [PERSON] права на житло. 09.12.2022 року до суду від представник позивача надійшла відповідь на відзив, 10.05.2023 року надійшли письмові пояснення, в яких вона підтримала позовні вимоги позивача та просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник позивача, посилаючись на обставини, викладені в позові позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. В подальшому, у наданій суду 10.05.2023 року заяві, представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, просила розглянути справу без її участі. В наданій суду 10.05.2023 року заяві представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенн, і просила розглянути справу в подальшому у відсутності сторін. В судове засідання представник третьої особи Адміністрацію Шевченківського району Дніпровської міської ради не з`явився, у наданій суду заяві просив розглянути справу у його відсутності. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом 10.05.2023 року за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. У відповідності до ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено в судовому засіданні, житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] належить позивачці [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 09.12.2020 року, укладеного між нею та її батьком [PERSON] . Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Молодняк Л.П. за реєстровим №1332. З 2003 року домоволодіння (житловий будинок та земельна ділянка) по [ADDRESS] належало на праві власності батьку позивачки - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2003 року, згодом ним було побудовано новий будинок, в якому із 2005 року проживав його син, а брат позивачки - [PERSON] , який був зареєстрований за вказаною адресою 31.01.2011 року. 01.07.2006 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. 17.07.2013 року у [PERSON] та [PERSON] від шлюбу народилась донька - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 25.07.2013 року Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Вбачається, що [PERSON] 29.07.2013 року була також зареєстрована за адресою [ADDRESS] . В жовтні 2016 року через складні відносини між [PERSON] та [PERSON] остання забрала доньку [PERSON] та виїхала проживати за місцем своєї реєстрації в квартиру [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.03.2017 року, ухваленим у справі № 200/21965/16, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.03.2017 року, ухваленим у справі № 200/21967/16, задоволені позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] . Після розірвання шлюбу з [PERSON] та до своєї смерті [PERSON] спілкувався з донькою [PERSON] , яка проживала з матір`ю та своєю бабусею в смт. Слобожанське і за місцем проживання відвідувала школу, що не спростовано в судовому засіданні відповідачем. Таким чином, встановлено, що з жовтня 2016 року в житловому будинку [ADDRESS] фактично проживав лише [PERSON] - син власника домоволодіння [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 10.11.2020 року, виданого Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Власник домоволодіння - батько позивачки [PERSON] подарував позивачці вказане домоволодіння, уклавши з нею договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 09.12.2020 року, [PERSON] 27.11.2020 року було знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою в зв`язку зі смертю. Встановлено, що по [ADDRESS] [PERSON] не проживає з жовтня 2016 року, проте залишається зареєстрованою за вказаною адресою, що підтверджується Довідкою №14718 від 07.12.2020 року, виданою департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, хоча з 2016 року вона фактично проживає разом з матір`ю [PERSON] за іншою адресою, що не заперечувалося в судовому засідання представником відповідача. Посилаючись на порушення прав власника на розпорядження та користування належним їй майном, позивач звернулась до суду із вказаним позовом. Вбачається, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.05.2016 року мати дитини [PERSON] має у власності квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] . Крім того, згідно з ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03.04.2019 року у справі № 200/21859/16-ц між батьками [PERSON] та [PERSON] було затверджено мирову угоду, відповідно до якої крім іншого, сторони дійшли згоди про розподіл майна, що набуто ними під час шлюбу та вирішили визнати за [PERSON] право приватної власності на квартиру, загальною плошею 32,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка придбана на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 2009 року та зареєстрована в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.01.2010 р. на [PERSON] . Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «ДМБТІ» від 10.08.2004 року, мати дитини [PERSON] - [PERSON] також має у приватній власності квартиру [ADDRESS] . Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішення у якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У рішенні по справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Статтею 405 ЦК України передбачкено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Таким чином, вищенаведеними положеннями чинного законодавства України передбачено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, у цьому випадку відповідно до змісту статтей 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до п. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 : «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.» Невід`ємною умовою становлення правової держави є дотримання прав і свобод громадянина, особливо тих, що гарантовані Конституцією. В умовах сьогодення у суспільстві все більш зміцнюється та виходить на перший план розуміння права на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Так, права людини, що невідривно пов`язані з житловими, встановлені та захищаються низкою нормативних актів, що діють в Україні. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Таким чином, встановлено, що [PERSON] з жовтня 2016 року не проживає в будинку за адресою по [ADDRESS] , вона не користуються вказаним домоволодінням, її речі в будинку відсутні, що не спростовано, проте з реєстрації за вказаною адресою вона не знята. [PERSON] забезпечена житлом, оскільки її мати [PERSON] має у власності вищезазначене нерухоме майно, відповідно до вимог чинного законодавства її місцем проживання є місце проживання її матері у квартирі, виділеній її матері відповідно до вищевказаної ухвали суду про визнання мирової угоди, що не спростовано. Позивач не пов`язана з відповідачем та [PERSON] спільним побутом, вони не мали та не мають взаємних прав та обов`язків, позивач не була членом сім`ї відповідача з дитиною у розумінні положень Сімейного Кодексу України; договору, в тому числі усного на проживання у даному домоволодінні вони не укладали, позивач заперечує проти реєстрації [PERSON] у належному їй домоволодінні. Будь-які докази того, що [PERSON] перешкоджали позивачка або інші особи проживати в будинку за адресою [ADDRESS] , а також наявності у будинку за вказаною адресою речей дитини, суду не надані. Наявність реєстрації [PERSON] за вказаною адресою перешкоджає позивачу в реалізації її права на користування та розпорядження своїм нерухомим майном. Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] підлягають задоволенню. Суд вважає, що доводи представника відповідача про те, що син відповідачки - [PERSON] , [INFO] , батьком якого в свідоцтві про народження вказаний [PERSON] , є співвласником належного їй нерухового майна, не є підставою для відмови у задоволенні даного позову, оскільки він не є стороною у даній справі і наявні спірні відносини не впливають на його права та обов`язки, що не спростовано. В ході судового розгляду справи представник відповідача стверджувала про те, що дитина [PERSON] проживала разом з батьком за адресою [ADDRESS] в період з 2016 по 2021 рік, проте встановлено, що після припинення шлюбних відносин між батьками [PERSON] проживала з матір`ю за іншою адресою, що встановлено рішеннями Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.03.2017 року у справі №200/21965/16 та № 200/21967/16, які вступили в законну силу, та в яких зазначено, що малолітня дитина [PERSON] проживає з матір`ю з жовтня 2016 року, а судом достеменно встановлено, що [PERSON] також не живе у вказаному будинку з жовтня 2016 року. Не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову і доводи представника відповідача, що позивачкою чиняться перешкоди у здійсненні спадкового права [PERSON] після смерті батька [PERSON] щодо спадкового майна - автомобілів, оскільки вирішення даного питання не є предметом розгляду у даній справі та підлягає вирішенню за наявності спору в судовому порядку у іншій справі відповідно до вимог чинного законодавства України. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по справі - сплачений судовий збір в сумі 840 грн.80 коп.

Outcome: approved