Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.10.2009 року по 21.11.2014 року. У період шлюбу народився син [PERSON] . На підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21.11.2014 року із [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15.10.2014 року і до повноліття дитини. Крім того, позивачка вказує, що вона народилась та провела дитинство у повній та дружній сім`ї з батьком та матір`ю, тому - створюючи сім`ю бажала жити з чоловіком та разом виховувати дітей і ніяким чином не позбавляти сина батьківського виховання. Вказує, що довгий час намагалась зробити все, щоб у відповідача прокинулись батьківські почуття до сина, проте це залишилось нездійсненим. Відповідач працював діджеєм і постійного та стабільного заробітку не мав. Жив своїм життям. До появи дитини позивачка не звертала на це увагу. З появою в їх житті сина, стало вочевидь, що відповідач не має батьківських почуттів, не відчуває обов`язку по вихованню та утриманню сина. Він не забезпечив дитину нічим - ані ліжечком, ані коляскою поки позивачка народжувала. У всьому допомагали родичі, і загалом батьки позивачки. Позивачка зазначила, що маючи новонароджену дитину відповідач витрачав свій невеликий заробіток на себе, цілком дозволивши батькам позивачки її утримувати. Позивачка вийшла на роботу, коли сину виповнилось рік і 3 місяці, оскільки їй було соромно брати гроші від батьків і жити у їх квартирі і за їх рахунок. При цьому у відпустку по догляду за дитиною до досягнення ним 3-річного віку пішла мати позивачки - [PERSON] . Позивачка зазначає, що відповідачу до цього було байдуже, всі дні він проводив біля комп`ютера, а ночі, начебто працював, притому що гроші позивачці не давав, або доводилось просити. Жодними клопотами відповідач був не обтяжений. За спільного життя відповідача доводилося просити провести час з сином, його вихованням чи розвитком не займався, не звертаючи увагу на сина, разом з тим спромігся, насварити та ляснути по руці маленького сина за те, що той за прикладом батька, теж поліз до його комп`ютера. Цей випадок став відправним і позивачка зрозуміла, що у її сина батька немає. Батьківство відповідача носить формальний характер. Після цього випадку відповідач пішов, до своєї мами, а позивачка та син залишилися проживати з її батьками. Всі ці обставини зумовили позивачку звернутися до суду у 2017 році з позовом про позбавлення батьківських прав. Проте, постановою Київського апеляційного суду від 17.09.2020 року було скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24.10.2019 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Після завершення судових процесів відповідач дійсно виявляв бажання бачитись із дитиною і навіть подарував подарунок, однак в подальшому відповідач жодного разу з дитиною не бачився та не телефонував йому. Так само не проявляє бажання у спілкуванні і мати відповідача. Наведене підтверджує факт ухиляння батька від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина [PERSON] . Відповідач не забезпечує утримання дитини, оскільки ухиляється від сплати аліментів. Вжиті державним виконавцем заходи не спонукали його до виконання покладених на нього обов`язків сплачувати встановлені рішенням суду кошти на утримання дитини. За злісне ухиляння відповідача від сплати аліментів в Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстровано кримінальне провадження за ч. 1 ст. 164 КК України. Натомість відповідач веде повноцінний спосіб життя, працює та витрачає кошти на відпочинок та повсякденні витрати, про що постійно оновлює інформацію у соціальних мережах. Відповідач самоусунувся та злісно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина. На підставі викладеного, позивачка просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.08.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Письмові матеріали справи містять відзив представника відповідача на позовну заяву. Відповідно до відзиву - просить у задоволенні позову відмовити через його необґрунтованість. Відповідач не втратив до своєї дитини інтерес та почуття любові, вважає рідною для себе людиною, а тому категорично проти позбавлення батьківських прав. Відповідач має намір спілкуватися із сином, і проявляє свій інтерес до нього як те дозволяє позивачка. Навіть у тому випадку, що не вдалося зберегти родину, позбавлення відповідача батьківських прав не буде відповідатиме інтересам самої дитини. Відповідач зараз виховує двох дітей, а тому може піклуватися про дитину, має власне житло та батьків, що можуть допомагати доглядати дитину. Відповідач не є наркозалежним, є суспільно корисною людиною, до відповідальності за вчинення сімейного насилля не притягувався, не судимий. Відповідач сплачує аліменти в міру своїх прибутків. Через обмеження, що введені пандемією, війною, а також те, що тимчасово позбавлений права виїзду за кордон та керувати автомобілем за ініціативою позивачки, відповідач позбавлений можливості заробляти кошти у більшому розмірі. Позивачкою не було надано доказів негативного ставлення відповідача до дитини, і доказів того, що позбавлення батьківських прав буде відповідатиме інтересам дитини. Представник позивачки подала відповідь на відзив, де вказала що наведені відповідачем доводи не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів того, що він належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Відповідач не цікавиться долею своєї дитини. Наявність заборгованості по аліментам свідчить про нехтування відповідачем обов`язком щодо утримання дитини. Вказані факти свідчать про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, щодо піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, наслідком чого є позбавлення батьківських прав, що є санкцією за його протиправну винну поведінку. Відповідачем не надано доказів створення позивачкою перешкод у спілкуванні із дитиною. З моменту первісного звернення позивачки до суду у 2017 році із позовом про позбавлення батьківських прав, поведінка відповідача по відношенню до дитини так і не змінилась. Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація надала висновок від 02.06.2022 року № 101-3314/02 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивачка та представник позивачки підтримали позовну заяву з викладених підстав. Позивачка у судовому засіданні 19.10.2022 року вказала, що ображена на відповідача як на батька дитини через його відношення до сина. Вважає позбавлення батьківських прав стосовно сина [PERSON] - доцільним, а просити відповідача про щось - принизливим. Представник відповідача проти задоволення позову категорично заперечував, з підстав викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 19.10.2022 року пояснив, що після рішення суду дитині зробив подарунок, написав листа. Номер телефону сина став відомий нещодавно, враховуючи прив`язаність дитини до матері та з метою уникнення травмування дитини, вважає за необхідним врегулювати питання із позивачкою щодо зустрічі із сином. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації в судове засіданні не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Письмові матеріали справи містять заяву про розгляд справи без участі представника (а.с.116). Вислухавши вступне слово, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 23.10.2009 - 21.11.2014 р., про що свідчить копія свідоцтва про шлюб та копія рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21.11.2014 року (а.с.9, 12). Відповідно до копії свідоцтва про народження, [INFO] , у період шлюбу народився [PERSON] , батьками якого є - [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21.11.2014 року стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно починаючи з 15.10.2014 року і до повноліття дитини (а.с.12). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.10.2019 року позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 17.09.2020 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24.10.2019 року скасовано та ухвалено по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дарницького районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовлено. Позивачка, звертаючись до суду із позовом про позбавлення батьківських прав вдруге посилається на те, що після ухвалення судом рішення, відповідач з дитиною не бачився, не телефонував йому, не вітав зі святами, не виконав обіцянку про оплату вартості відпочинку дитині на морі та злісно ухиляється від сплати аліментів, що підтверджує факт ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Положенням ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства»). Положенням ч. 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 1- 4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України). Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Так, Верховний Суд в оцінці обставин справи керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08.04.2020 у справі № 645/731/18, від 29.01.2020 у справі № 127/31288/18, від 29.01.2020 у справі № 643/5393/17, від 17.01.2020 у справі № 712/14772/17, від 25.11.2019 у справі № 640/15049/17, від 13.03.2019 у справі № 631/2406/15-ц, від 24.04.2019 у справі № 331/5427/17. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Суд звертає увагу на ту обставину, що позивачкою позовну заяву про позбавлення батьківських прав подано повторно через рік, після винесення 17.09.2020 року постанови Київським апеляційним судом про відмову у задоволенні позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. У такому разі позивач має надати докази на підтвердження того, що після ухвалення рішення про відмову в позбавленні батьківських прав відповідач не змінив ставлення до виховання дитини, батьківські обов`язки й надалі не виконує. Водночас відповідач має надати докази на підтвердження зміни його ставлення до виконання батьківських обов`язків, існування об`єктивних перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Свідок [PERSON] є батьком позивачки. Показав, що він, позивачка та онук [PERSON] проживають разом. З боку родичів відповідача відсутня будь - яка допомога та увага до дитини. Не бачив відповідача з 2013 року. Дитина про батька не згадує. Свідок [PERSON] , яка є подругою позивачки показала, що батька дитини ніколи не бачила. Свідок [PERSON] є матір`ю відповідача. Показала, що позивачка та відповідач у період шлюбу проживали у неї, відносини були дружніми. Розлучення сталося через мати позивачки. Син дуже любить дитину, не має можливості більше допомагати матеріально через відсутність постійної роботи, оскільки заробляє на життя музикою - діджей. На підтвердження доводів позовної заяви, стороною позивача надано докази - характеристика на ім`я [PERSON] від 05.12.2017 року; характеристику виховання ДНЗ № 100(ясла - садок) «Казка» Дарницького району м. Києва на ім`я [PERSON] ; висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] від 03.05.2018 року; висновок № 83 від 26.04.2019 року психологічного обстеження; постанови державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві щодо виконавчого провадження № [NUMBER] (а.с.29-37), протокол про адміністративне правопорушення від 28.08.2019 року. Проте, вказані докази суд до уваги не приймає, оскільки останні вже були предметом дослідження та оцінки судом під час ухвалення рішення Деснянським районним судом м. Києва 24.10.2019 року та винесення17.09.2020 року постанови Київським апеляційним судом. Наявність заборгованості зі сплати аліментів (а.с.40) сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав, така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24.10.2018 року у справі №761/2855/17. Крім того, представник відповідача надав копії квитанцій про сплату аліментів у період до подання позову про позбавлення батьківських прав вдруге. На підтвердження того, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків та витрачає кошти на відпочинок, позивачкою надано світлини з соціальної мережі (а.с.42), проте суд вказаний доказ до уваги не приймає, враховуючи дати вказаних світлин - 09.11.2018 року та 20.11.2018 року. Таким чином, суду не надано беззаперечних доказів того, що відповідач не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю. Та обставина, що після розірвання шлюбу матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Суд не погоджується із висновком Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 02.06.2022 року № 101-3314/02 (а.с. 117-118) через його недостатньо обґрунтованість. Положеннями ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, з огляду на аналіз вказаних норм законодавства України при розгляді позовних вимог про позбавлення батьківських прав обов`язковою є наявність письмового висновку органу опіки та піклування та участь його представника у судовому засіданні. У висновку органу опіки та піклування, який надається у справі про позбавлення батьківських прав, повинні міститися дані про умови проживання дитини, відомості про відносини між батьками, успішність дитини, стан її здоров`я. Висновок повинен містити посилання на всі документи, на підставі яких він зроблений та які відповідно до ст. 19 СК України мають бути додані. Зокрема, має бути доданий акт обстеження умов проживання дитини з відомостями щодо складу сім`ї, життєво-побутових і санітарно-гігієнічних умов, матеріального стану сім`ї. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 06.10.2021 у справі №461/5125/20. Оскільки при розгляді даної категорії спорів пріоритет надається саме найкращим інтересам дитини, суд переконаний, що інтересам та розвитку дитини, відповідатиме його спілкування як матір`ю, так і з батьком. У свою чергу можливість налагодження стосунків між батьком та сином остаточно не втрачена. Таким чином, суд за відсутності достовірно встановлених фактів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, не приймає до уваги висновок Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 02.06.2022 року № 101-3314/02 та не вбачає підстав для задоволення позову про позбавлення батьківських прав. Відповідно до положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на сторону позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed