Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

Позивач подала до Деснянського районного суду м. Києва позов про зняття арешту з належної на праві спільної власності квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.1996 реєстраційний № 476-251, накладений реєстратором Першою київською нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження: 1412043 від 26.10.2004. свої вимоги позивач обґрунтувала порушенням свого права власності, а саме, дошлюбне прізвище позивачки було [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 11.10.2019 . Позивачка є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.12.1992. В лютому 2022 року третя особа 2 вирішив зареєструвати своє місце проживання за вищевказаною адресою. У відділенні ЦНАП йому було відмовлено посилаючись на те, що на дану квартиру було накладено арешт Першою київською нотаріальною конторою. 18.02.2022 на запит третьої особи 2 Першою київською нотаріальною конторою було надано відповідь № 1431/01-16, де вказано, що термін зберігання документів, щодо накладення, зняття арешту, заборони за 1999 рік складав 3 роки., тому надати копії документів, на підставі яких накладено заборону на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] не має можливості у зв`язку з відсутністю таких документів . Крім цього, третя особа 2 отримав відповідь листом від 05.05.2022 № 811/125/49-2022 з Деснянського управління поліції ГУНП у м. Києві, в якому вказано, що номер повідомлення не відповідає нумерації, яка присвоювалась кримінальним справам в 1999 році. В інтересах третьої особи 2 адвокатським бюро «СГ «Холода Олега» було отримано інформаційну довідку № 301293859 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трепчук Н.О., зі змісту якої стало відомо,, що реєстратором Першої Київської державної нотаріальної контору 26.10.2004 було накладено арешт (реєстраційний номер обтяження 1412043), підстава обтяження: «повідомлення, 14-129, від 01.02.1999, прокурор, р-н Ватутинський», об`єкт обтяження: «квартира [ADDRESS] », власник: « [PERSON] ». Причина відсутності коду: архівний запис. Позивач та третя особа 2 не знає особисто [PERSON] , будь-які відомості чи документи, які б містили інформацію про дану особу у сторони позивача відсутні. 24.05.2022 на адвокатський запит б/н від 16.05.2022 в інтересах третьої особи 2 було отримано відповідь від Державного архіву м. Києва листом № 068/05-12/652, до якого було долучено копію «Біржевого контракту № 476 від 26.01.1996 року». 25.05.2022 на адвокатський запит б/н від 18.05.2022 в інтересах третьої особи 2 було отримано відповідь листом № 10.53-59-2188ВИХ-22 від Деснянської окружної прокуратури м. Києва, у якому вказано, що передача до Деснянської окружної прокуратури м. Києва від Київської міської прокуратури № 3 вказаного у запиті повідомлення прокурора Ватутінської (Деснянської) районної прокуратури м. Києва № 14-129 від 01.02.1999 року не здійснювалося. 31.05.2022 було отримано відповідь на адвокатський запит б/н від 16.05.2022 в інтересах третьої особи 2 від КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» листом від 19.05.2022 № 062/14-3999 (И-2022), яка містила інформацію про те, що дані Бюро не систематизовані за найменуванням юридичної особи та/або прізвищем, ім`ям по батькові власника, ідентифікаційним кодом та (чи) адресою його реєстрації, місця проживання. Проте, позивач раніше отримував довідку-характеристику № 906280 від 25.08.2004 з КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», якою підтверджується право власності позивача на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.02.2023 по справі № 754/5187 за позовом [PERSON] до Київської міської прокуратури, третя особа 1 - Перша нотаріальна державна контора, третя особа 2 [PERSON] , третя особа 3 [PERSON] про зняття арешту з нерухомого майна задоволено частково. Зокрема, було вирішено зняти арешт з належної на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.1996 реєстраційний № 476-251 [PERSON] 1/2 частини кв. [ADDRESS] , накладений державним реєстратором Першої нотаріальної державної контори, реєстраційний номер обтяження: 1412043 від 26.10.2004. В обгрунтування вищевказаного рішення суд зазначив, що позивач і третя особа 2 є в рівних долях співвласниками спірної квартири, а тому, правом вимоги позивач наділений лише відносно частини спірної квартири. В інтересах позивача представником на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 17.02.2023 було подано адвокатський запит б/н від 22.02.2023 до Деснянської окружної прокуратури м. Києва, на який було отримано лист від 03.04.2023 № 59-1852ВИХ-23 в якому зазначено, що передача до Деснянської окружної прокуратури м. Києва від Київської місцевої прокуратури № 3 вказаного у запиті повідомлення прокуратурі Ватутінської (Деснянської) районної прокуратурі м. Києва № 14-129 від 01.09.1999 не здійснювалося. На даний час позивач користується вищевказаною квартирою, про що свідчать рахунки про оплату за користування комунальними послугами. Також даний факт може бути підтверджений показаннями свідків за необхідністю. Отже, на сьогоднішній день Позивач добросовісно володіє частиною квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проте позбавлена можливості вільно нею розпоряджатися (продати, подарувати, зареєструвати мешканців), а тому вважає, що її право власності є порушеним та змушена звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 22 березня 2023 року прийнято справу до розгляду, розгляд справи призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнавала та просила у задоволенні відмовити.. Третя особа 2 в судовому засідання вказала, що вважає позовні вимоги обґрунтованими. Позивач, відповідач і третя особа 2 не заперечували проти розгляду справи по суті за відсутності третіх осіб: 1 і 3. Треті особи: 1 і 3 в судове засідання не з`явились і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надали, хоча про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином, а також інформація про рух справи розміщується на сайті суду і є загальнодоступною. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. З урахуванням викладеного і ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності третіх осіб: 1 і 3. Вислухавши позивача, представника відповідача та третю особу 2, дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне. дошлюбне прізвище позивачки було [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 11.10.2019 . Позивачка є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.12.1992. В лютому 2022 року третя особа 2 вирішив зареєструвати своє місце проживання за вищевказаною адресою. У відділенні ЦНАП йому було відмовлено посилаючись на те, що на дану квартиру було накладено арешт Першою київською нотаріальною конторою. 18.02.2022 на запит третьої особи 2 Першою київською нотаріальною конторою було надано відповідь № 1431/01-16, де вказано, що термін зберігання документів, щодо накладення, зняття арешту, заборони за 1999 рік складав 3 роки., тому надати копії документів, на підставі яких накладено заборону на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] не має можливості у зв`язку з відсутністю таких документів . Крім цього, третя особа 2 отримав відповідь листом від 05.05.2022 № 811/125/49-2022 з Деснянського управління поліції ГУНП у м. Києві, в якому вказано, що номер повідомлення не відповідає нумерації, яка присвоювалась кримінальним справам в 1999 році. В інтересах третьої особи 2 адвокатським бюро «СГ «Холода Олега» було отримано інформаційну довідку № 301293859 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трепчук Н.О., зі змісту якої стало відомо,, що реєстратором Першої Київської державної нотаріальної контору 26.10.2004 було накладено арешт (реєстраційний номер обтяження 1412043), підстава обтяження: «повідомлення, 14-129, від 01.02.1999, прокурор, р-н Ватутинський», об`єкт обтяження: «квартира [ADDRESS] », власник: « [PERSON] ». Причина відсутності коду: архівний запис. Позивач та третя особа 2 не знає особисто [PERSON] , будь-які відомості чи документи, які б містили інформацію про дану особу у сторони позивача відсутні. 24.05.2022 на адвокатський запит б/н від 16.05.2022 в інтересах третьої особи 2 було отримано відповідь від Державного архіву м. Києва листом № 068/05-12/652, до якого було долучено копію «Біржевого контракту № 476 від 26.01.1996 року». 25.05.2022 на адвокатський запит б/н від 18.05.2022 в інтересах третьої особи 2 було отримано відповідь листом № 10.53-59-2188ВИХ-22 від Деснянської окружної прокуратури м. Києва, у якому вказано, що передача до Деснянської окружної прокуратури м. Києва від Київської міської прокуратури № 3 вказаного у запиті повідомлення прокурора Ватутінської (Деснянської) районної прокуратури м. Києва № 14-129 від 01.02.1999 року не здійснювалося. 31.05.2022 було отримано відповідь на адвокатський запит б/н від 16.05.2022 в інтересах третьої особи 2 від КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» листом від 19.05.2022 № 062/14-3999 (И-2022), яка містила інформацію про те, що дані Бюро не систематизовані за найменуванням юридичної особи та/або прізвищем, ім`ям по батькові власника, ідентифікаційним кодом та (чи) адресою його реєстрації, місця проживання. Проте, позивач раніше отримував довідку-характеристику № 906280 від 25.08.2004 з КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», якою підтверджується право власності позивача на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.02.2023 по справі № 754/5187 за позовом [PERSON] до Київської міської прокуратури, третя особа 1 - Перша нотаріальна державна контора, третя особа 2 [PERSON] , третя особа 3 [PERSON] про зняття арешту з нерухомого майна задоволено частково. Зокрема, було вирішено зняти арешт з належної на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.1996 реєстраційний № 476-251 [PERSON] 1/2 частини кв. [ADDRESS] , накладений державним реєстратором Першої нотаріальної державної контори, реєстраційний номер обтяження: 1412043 від 26.10.2004. В обгрунтування вищевказаного рішення суд зазначив, що позивач і третя особа 2 є в рівних долях співвласниками спірної квартири, а тому, правом вимоги позивач наділений лише відносно частини спірної квартири. В інтересах позивача представником на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 17.02.2023 було подано адвокатський запит б/н від 22.02.2023 до Деснянської окружної прокуратури м. Києва, на який було отримано лист від 03.04.2023 № 59-1852ВИХ-23 в якому зазначено, що передача до Деснянської окружної прокуратури м. Києва від Київської місцевої прокуратури № 3 вказаного у запиті повідомлення прокуратурі Ватутінської (Деснянської) районної прокуратурі м. Києва № 14-129 від 01.09.1999 не здійснювалося. На даний час позивач користується вищевказаною квартирою, про що свідчать рахунки про оплату за користування комунальними послугами. Також даний факт може бути підтверджений показаннями свідків за необхідністю. На сьогоднішній день Позивач добросовісно володіє частиною квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проте позбавлена можливості вільно нею розпоряджатися (продати, подарувати, зареєструвати мешканців), а тому вважає, що її право власності є порушеним та змушена звернутися з даним позовом до суду Відповідачем проведено перевірку наявності на час розгляду даної справи правових підстав для перебування спірної квартири під арештом і за результатами моніторингу ні в органах прокуратури, ні в органах поліції жодних кримінальних проваджень щодо спірної квартири не виявлено. Згідно ст. 391 ЦК України, 1. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, 1. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили про правомірність перебування майна під арештом/обтяженням накладеним реєстратором Першою київською нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження: 1412043 від 26.10.2004, суду не надано і судом таких доказів не здобуто. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.06.2019 у справі № 766/21865/17: «Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, відповідним критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. У частинах першій та третій статті 2 ЦПК України (у редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV«Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову), згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. У статті 19 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Тобто у контексті зазначених норм процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після припинення кримінальної справи (в тому числі у зв`язку зі скасуванням постанови про її порушення, винесеної за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає. Під час розгляду справи Велика Палата Верховного Суду керується тим, що арешт на майно [PERSON] було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року не встановлював. З урахуванням зазначеного, а також тривалого часу, що минув після скасування постанови про порушення кримінальної справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися в правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності [PERSON] шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. КПК України 1960 року не містив інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Кримінальну справу, в межах якої на майно [PERSON] накладено арешт, припинено на стадії досудового слідства, і до суду для розгляду по суті цю справу направлено не було. Згідно зі статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, даний Кодекс не передбачає. Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства. Оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону вирішення питання про зняття арешту з майна можливе лише в межах кримінального провадження, розгляд відповідного клопотання [PERSON] за правилами кримінального судочинства вимагав би повторного порушення кримінальної справи щодо неї. Проте початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення її правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного [PERSON] питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту її прав та законних інтересів. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). [PERSON] пред`являє позов не у зв`язку з завданням їй матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження її права власності рішенням слідчого. Кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] до суду не надходила. Відтак суд кримінальної юрисдикції не має правових підстав розпочинати судове провадження для вирішення лише цивільного позову, до того ж заявленого не до обвинуваченого чи осіб, які несуть відповідальність за його дії, а до органу досудового розслідування. Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. Кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Скасування постанови про порушення кримінальної справи, винесеної за процедурою КПК України 1960 року, було юридичним фактом, який припиняв кримінальні процесуальні відносини. Після цього арешт майна, застосований у кримінальній справі як засіб забезпечення виконання завдань кримінального судочинства, втрачав відповідну концептуальну властивість. Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року) можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, і підстав для відступу від нього не вбачається. Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. За таких обставин вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак немає підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом [PERSON] не є судом, установленим законом.». З урахуванням викладеного, право власності позивача на нерухоме майно підлягає захисту. За таких обставин, позов задовольняється. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі покладаються на відповідача.

Outcome: approved