Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом в інтересах неповнолітнього [PERSON] , в обґрунтування якого вказав, що він є батьком [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначив, що перебував у шлюбних відносинах з [PERSON] , [INFO] . Шлюб було розірвано рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.03.2013 року, справа №629/440/13-ц. Від даного шлюбу у них народився син, [PERSON] , [INFO] . Мати, з початку 2008 року і по сьогоднішній час, стосунки з сином не підтримує, не спілкується навіть засобами телефонного зв?язку, займається своїм особистим життям. Крім того, не цікавиться життям сина, не забезпечує необхідним харчуванням, своєчасним медичним доглядом, лікуванням, не надає матеріальної допомоги. Враховуючи вище вказане, [PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] та просив стягнути з відповідачки аліменти на утримання сина. Ухвалою суду провадження у справі було відкрито у порядку загального позовного провадження, сторонам надано час для подання заяв по суті та підготовки органом опіки і піклування висновку. 22.12.2022 року представницею відповідачки - адвокаткою Остапенко С.Ю. було подано відзив на позовну заяву, в якому вона вказала, що позов є незаконним та безпідставним, оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, підстав для позбавлення баткьівських прав, визначених ст.164 СК України, немає. Як вказала адвокатка, [PERSON] не підтримувала стосунки з сином та не цікавилася його життям, так як позивач перешкоджав їх спілкуванню, не займалася забезпеченням дитини, оскільки перебувала у скрутному становищі, обов"язку щодо сплати аліментів суд на неї не покладав. Враховуючи вище вказане, представниця відповідачки наголошувала на тому, що вини в діях [PERSON] немає, як і підстав для позбавлення її батьківських прав. Зважаючи на вище зазначене, адвокатка заперечувала проти задоволення позову. Також, 22.12.2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача -адвокат Бугар О.О. вказав, що з відзивом не згоден, мати дитини з початку 2008 року і по сьогоднішній час стосунки з сином не підтримує, не спілкується з ним, забезпеченням не займається, утримання сина займається тільки батько. Враховуючи вище вказане, наголошував на задоволенні позову в повному обсязі. 22.12.2022 року на адресу суду надійшов висновок Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області як органу опіки та піклування, в якому зазначено про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . 18.04.2023 року на стадії судового розгляду представником позивача було подано уточнену позовну заяву, у прийнятті якої заперечувала представниця відповідачки. Ухвалою суду уточнена позовна заява була повернута представнику позивача. Позивач та його представник у судове засідання з`явилися, наполягали на задоволенні позову. [PERSON] вказав, що відповідачка участі у вихованні та утриманні дитини не брала, подарунків не дарувала, життям сина не цікавилася. Відповідачка та її представниця в судове засідання з`явилися, заперечували про задоволення позову, зазначали про бажання спілкуватися з дитиною та недоцільність позбавлення її батьківських прав. [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позбавлення батьківських прав, вказала, що вона бажала спілкуватися з сином, однак позивач перешкоджав їй, на телефонні дзвінки не відповідав, коли син був маленьким передавала йому подарунки, потім не знала, що їй робити і більше жодних дій не вчиняла. Представниця органу опіки та піклування Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області у судове засідання з"явилася, підтримала висновок щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських справ. Представниця Служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області у судове засідання з"явилася, підтримала думку органу опіки та піклування, не заперечувала проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши докази, надані сторонами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, про що свідчить копія рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.03.2013 року(а.с.12). У сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.11). Син зареєстрований разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить копія паспорту позивача та довідка про реєстрацію місця проживання(а.с.9). Згідно акту обстеження умов проживання сім"ї [PERSON] (а.с.13), житло з комунальними зручностями, в наявності засоби гігієни, запас продуктів харчування та приготовлена їжа, для дитини облаштовано окрему кімнату, в наявності спальне місце, стіл для навчання, шафа для одягу, дитина забезпечена сезонним одягом і взуттям, в наявності комп`ютер, мобільний телефон. Позивач з сином проживають разом, стосунки добрі, батько займається вихованням дитини, піклується про нього, створено належні умови для утримання, навчання і виховання сина, мати [PERSON] мешкає окремо, з сином не спілкується, матеріально його не утримує. Відповідно до характеристики КЗ "Лозівський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №12 "Світлячок" Лозівської міської ради Харківської області(а.с.14), [PERSON] був вихованцем групи №5, відвідував заклад дошкільної освіти з жовтня 2008 року по травень 2012 року, дитина проживала з батьком, який займався вихованням сина та приділяв йому належну увагу, приводив і забирав з закладу. Мати [PERSON] не цікавилася навчанням та вихованням дитини в саду, не приділяла уваги вихованню дитини, не приводила і не забирала сина, ухилялася від батьківських обов"язків. В характеристиці КЗ "Лозівський ліцей №3"(а.с.16) вказано, що [PERSON] навчався в ліцеї з 1 класу, мав навчальні досягнення достатнього та середнього рівнів, на уроках не завжди уважний і не дуже активний,веселий товариський, розсудливий, самостійний. Хлопчику належну увагу приділяв батько, який підтримував тісний зв"язок з класним керівником, цікавився навчанням сина, регулярно відвідував батьківські збори, мати справами сина не цікавилася й участі у вихованні не брала. Як вбачається з характеристики ЛФ Харківського державного автомобільно-дорожнього коледжу(а.с.15), [PERSON] добросовісний студент, підтримує добрі стосунки зі студентами, комунікабельний та доброзичливий, веде здоровий образ життя, зі слів батька, з яким проживає дитина, мати не приділяє належну увагу вихованню сина. Статтею 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. При дослідженні матеріалів, що були надані позивачем, судом встановлено факт ухилення відповідачки від виконання батьківських обов"язків, таких як виховання та утримання сина. В ході судового розгляду були допитані в якості свідків позивача: [PERSON] , та неповнолітній [PERSON] , які підтвердили, що відповідачка [PERSON] ухиляється від батьківських обов"язків, не бере участі в вихованні та утриманні сина, не спілкується з ним та не цікавиться його життям. Неповнолітній [PERSON] просив задовольнити позов батька, оскільки нічого спільного з відповідачкою мати не бажає, взагалі не знає відповідача та жодного разу за все життя її не бачив. Також в ході судового розгляду були допитані в якості свідків відповідачки: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що [PERSON] упродовж всього життя бажала спілкуватися з сином, налагодити відносини, однак не знала, як почати, позивач перешкоджав її спілкуванню з сином, чи здійснювала спроби налагодити відносини за час розгляду справи не знають. Рішення суду грунтуватися лише на показах свідків не може, тим паче, що покази свідків суперечать одне одному. Згідно з ч.ч.5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 13 грудня 2022 року №887(а.с.63-64), вбачається, що діючи в інтересах дитини виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області, як орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно дитини [PERSON] , [INFO] . Так, у висновку вказано, що неповнолітній [PERSON] зареєстрований та проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] . За місцем проживання для дитини створені належні умови утримання та виховання, облаштовано окрему кімнату, обладнану необхідними меблями. В наявності одяг, взуття, канцелярське приладдя, персональний комп?ютер, засоби мобільного зв?язку. Богдан забезпечений продуктами харчування відповідно вікових потреб дитини. Зі слів батька [PERSON] мати дитини, [PERSON] , починаючи з 2008 року життям та здоров?ям сина не цікавилася, виявляла повну байдужість, не турбувалася про майбутнє [PERSON] . Матеріальної та фінансової допомоги на утримання дитини не надавала. Мати [PERSON] надала письмові пояснення про те, що з сином не проживає, не спілкується, не бачиться з 2010 року, проти позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] заперечує. 3 метою визначення думки дитини, 18.11.2022 спеціалістами служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області з дитиною [PERSON] проведено бесіду. Неповнолітній [PERSON] надав письмові пояснення та зазначив, що проживає разом із батьком, який його виховує з двох років. Стосунки в сім?ї доброзичливі. Богдан не заперечує проти позбавлення батьківських прав матері [PERSON] . Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вищезазначене узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові по справі №631/2406/15-ц від 13 березня 2019 р. Враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, беручи до уваги думку дитини, суд приходить до висновку, що є всі правові підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини, з тих підстав, що вона свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не спілкується з дитиною, не піклується про стан його здоров`я, хоча мала б це робити. З матеріалів справи, судом було встановлено, що [PERSON] у березні 2023 року виповнилося 17 років, [PERSON] , відповідно до досліджених доказів, не приймала участі в житті дитини ще з дитячого садку, на даний час дитині 17 років. Жодних звернень до суду чи органу опіки та піклувань з питань перешкоджання її спілкуванню з сином не було, зустрічного позову відповідачкою не надано, син не бажає спілкуватися з матір"ю та підтверджує факт того, що мати не брала участі у його життя з двох років. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.07.2016 № 760/18209/15-ц та від 14.09.2016 № 216/2914/14-ц). [PERSON] заперечує проти позбавлення її батьківських прав, однак жодних доказів здійснення будь-яких дій для налагодження стосунків з сином чи здійснення дій, які б свідчили про бажання приймати участь у вихованні чи утриманні, з 2010 року по теперішній час, відповідачкою не надано. На підставі викладеного, вислухавши думку неповнолітнього [PERSON] , враховуючи, що це повністю відповідає інтересам дитини, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки сам факт заперечення проти позбавлення батьківських прав не є доказом бажання приймати участь в житті дитини та зацікавленості в дитині. Суд звертає увагу відповідачки на те, що згідно п.1 ч.1 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо його виховання. Крім того, відповідно до ч.1 ст.169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст.169 Сімейного кодексу України). Згідно з ч.2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч.3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»), аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачкою доказів неможливості утримувати сина, наявності інших осіб на утриманні або інших обставин, які мають істотне значення для вирішення справи, не надано, а також враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище дитини, розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини, та стягує з [PERSON] аліменти на користь неповнолітнього сина [PERSON] аліменти 1/4 усіх видів заробітку, з індексацією відповідно до закону, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття. Разом з цим, суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, в даному випадку стягнення аліментів присуджується з 03.11.2022 року. Згідно з п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачки на користь позивача судовий збір за дві позовні вимоги, сплачений при поданні позову до суду.

Outcome: approved