Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

В березні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2022 року його було поновлено на роботі на посаді фахівця 1 категорії відділу міжнародної діяльності Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 01.05.2021 року та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 268506,05 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів та стягнуто судовий збір. Наказом в.о. голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 09.02.2023 року № 4-к/тр позивача було поновлено на посаді начальника відділу аналітичної та планово-економічної роботи управління з питань фінансової та планово-економічної діяльності Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 01.05.2021 року. Таким чином, відповідач допустив затримку виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2022 року про поновлення позивача на роботі в період з 05.07.2022 року по 08.02.2023 року, що становить 156 робочих днів та складає 141989,64 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. На підставі наведеного просить суд стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 141989,64 грн. Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 21.03.2023 року справу передано на розгляд судді Матвєєвій Ю.О. Ухвалою судді від 23.03.2023 року позовну заяву [PERSON] до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі було залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою судді від 10.04.2023 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 24.04.2023 року від відповідача Державної інноваційної фінансово-кредитної установи надійшов відзив, в якому представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити, оскільки позивача було поновлено на посаді у відділі міжнародної діяльності, який було скорочено відповідно до наказу ДІФКУ від 03.03.2022 року, тому позивач не міг бути поновлений на неіснуючій посаді. 04.05.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він наполягає на задоволенні своїх вимог, зазначаючи про те, що на роботодавця покладається відповідальність, передбачена ст. 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем. Позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступні міркування. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2022 року позивача [PERSON] було поновлено на роботі на посаді фахівця 1 категорії відділу міжнародної діяльності Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 01.05.2021 року та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 268506,05 грн. Рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення суми середньомісячної заробітної плати підлягало негайному виконанню. Постановою Київського апеляційного суду від 18.01.2023 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.07.2022 року залишено без змін. Позивач зазначає, що його поновлено на роботі 09.02.2023 року. Даний факт відповідачем не оспорюється. Відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з ч.5 ст. 235 КЗпП, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За змістом ст.236 КЗпП в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Зазначена норма передбачає обов`язок власника (уповноваженого ним органу) поновити незаконно звільненого працівника шляхом видачі наказу про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді. Рішення про поновлення на посаді незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню відразу після його оголошення судом. Оскільки рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04.07.2022 року в справі № 761/19809/21, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 18.01.2023 року, в частині поновлення позивача на роботі підлягає негайному виконанню, однак було виконане 09.02.2023 року, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання цього судового рішення. Відповідно до норм КЗпП України та роз`яснень, що містяться в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.99 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд при визначенні середнього заробітку керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02. 1995 р. № 100 (далі- Порядок), із наступними змінами та доповненнями. Пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04.07.2022 року у справі № 761/19809/21 середньоденна заробітна плата позивача визначена в розмірі 910,19 грн. Час затримки виконання рішення суду з 05.07.2022 р. по 08.02.2023 р. становить 154 робочих днів. Кількість робочих днів за відповідні місяці 2022-2023 років, визначена згідно з розрахунками тривалості норм робочого часу, що встановлені Мінпраці та соціальної політики України, Міністерством соціальної політики України за відповідні роки. На думку суду, розрахунок розміру середнього заробітку при затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 05.07.2022 року по 08.02.2023 року в розмірі 141989,64 грн. позивачем проведений неправильно, оскільки розрахований за 156 робочих днів. Суд дійшов висновку про те, що відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за 154 робочих дні при затримці виконання рішення суду про поновлення його на роботі в розмірі 140169,26 грн., що розрахована за наступною формулою: 910,19 грн. (середньоденна зарплата позивача) х 154 (кількість робочих днів з 05.07.2022 року по 08.02.2023 року). Суд не вважає слушними доводи відповідача щодо неможливості виконання рішення суду шляхом поновлення позивача на неіснуючій посаді, що стадо підставою для звернення до суду із заявою про роз`яснення судового рішення, в задоволенні якої було відмовлено, з огляду на наступне. У постанові від 21.10.2021 у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави. Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника. Як зауважив Верховний Суд у справі № 640/19103/19 відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі. У підсумку суд касаційної інстанції у справі № 640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Ця правова позиція щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18, від 21.10.2021 у справі № 280/5260/19, від 27.01.2022 у справі № 580/5185/20, від 09.11.2022 у справі № 460/600/22, від 23.03.2023 у справі № 420/8539/21 та від 27 квітня 2023 року у справі № 460/4900/21. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення в сумі 140169,26 грн. (910,19 грн. (середньоденна зарплата позивача) х 154 (кількість робочих днів з 05.07.2022 року по 08.02.2023 року) без врахування відповідних податків та інших обов`язкових платежів. З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд стягує цей вид судових витрат з відповідача на користь держави.

Outcome: partial