Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , яка діє за себе та в інтересах малолітньої дитини: [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління - служба у справах дітей Новокадацького району Дніпропетровської міської ради, в якому просить: визнати [PERSON] з малолітньою [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] , що є підставою для зняття [PERSON] і [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що йому - [PERSON] , на підставі договору дарування квартири, посвідченого 09.06.2002 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстром №3121, належить квартира [ADDRESS] , право власності на нерухоме майно зареєстроване КП«ДМБТІ» ДОР 28.09.2004 року, реєстраційний номер 7633817, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ» ДОР № 4870871 від 28.09.2004 року. Квартира [ADDRESS] загальною площею 38,6 кв. метр, житловою площею 19,4 кв. м, допоміжною площею 19,2 кв.м, складається з коридору площею 4,1 кв. м, житлової кімнати площею 19,4 кв. м, кухні площею 9,4 кв. м, санвузла площею 3,5 кв. м, комори площею 1,2 кв.метрів, квартира обладнана балконом площею 1,0 кв. метрів. В даний час у вказаній квартирі зареєстровано три особи: він, невістка [PERSON] та з 11.06.2012 року - її малолітня дочка [PERSON] , [INFO] . Відповідачка [PERSON] з малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] , в зазначеній квартирі не проживають без поважних причин понад один рік, добровільно з реєстраційного обліку за зазначеною адресою не знімаються. [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з його сином [PERSON] з 28 серпня 2010 року. Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року шлюб розірваний. З 2011 року його син та невістка проживали в орендованому житлі та з цього часу відповідачка [PERSON] в зазначеній квартирі не проживала. В червні 2019 року відповідачка [PERSON] припинила подружні відносини з [PERSON] , остаточно забрала всі свої і дитини речі з квартири [ADDRESS] . З цього часу відповідачка разом з дитиною не користується нею і не мають в ній своїх речей, комунальні послуги не оплачує. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.12.2022 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті. У судове засідання позивач та його представник - адвокат Мартиненко Т.О. не з`явились, але до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, доводи наведені в обґрунтування позовних вимог підтримали, просили суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, надіслала на електрону адресу суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради Синько Т.М. надала суду заяву, про розгляд справи без участі представника, заперечує проти позовних вимог та просить винести рішення в інтересах дитини. Треття особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надіслав на адресу суду заяву, про розгляд справи без участі представника. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звуко записуючого пристрою не здійснювалося. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору дарування квартири від 29.06.2002 року (а.с. 13), копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4870871 (а.с. 17) та копією Технічного паспорту на житловий будинок садибного типу, реєстровий № 491п-1221-346 (а.с. 14 - 16). Відповідно до довідки Департаменту адміністративних послуг № 5975 від 10.11.2022 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 18). Матеріали справи містять акт обстеження квартири [ADDRESS] , яка підписана [PERSON] , [PERSON] про не проживання осіб - [PERSON] та [PERSON] , за місцем реєстрації з червня 2019 року (а.с. 19). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Так, право користування житловим будинком у відповідачів виникло з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України. Ідентичний правовий висновок містить постанова Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 285/1862/20. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачі із 2019 року не проживають за місцем своєї реєстрації. За змістом вищезазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Отже, виходячи з встановлених вище обставин, враховуючи, що відповідач [PERSON] визнала позов та на даний момент не є членом сім`ї позивача, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, квартирою з 2019 року не користуються, суд приходить до висновку, що вона втратила право на користування житлом, в зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи, що [PERSON] є онукою позивача, на даний час є малолітньою та має право на користування квартирою за адресою своєї реєстрації нарівні з позивачем. Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Проживання дитини за місцем проживання зі своєю матерію не є підставою для втрати права користування житлом за місцем її реєстрації. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року при розгляді справи №210/1857/15-ц. Позивач не надав доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому вона на даний час зареєстрована, встановивши, що через свій малолітній вік вона не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог в частині визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім цього, суд звертає увагу позивача на ту обставину, що позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial