Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернувся до суду із цим позовом. Вказував, що до 29 листопада 2022 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, з якого просить стягнути 86061,88 грн. заборгованості по заробітній платі, що утворилася за період з вересня 2021 року по листопад 2022 року, 25043,96 індексації заробітної плати за період з 01 вересня 2021 року по 11 квітня 2023 року, 3% річних за період з 01 вересня 2022 року по 12 квітня 2023 року, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 листопада 2022 року по день ухвалення рішення. Відповідач позов не визнав, покликаючись на те, що заборгованість по заробітній платі утворилася через складну господарсько-фінансову ситуацію. Вимоги щодо відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку не спів мірні з із встановленим розміром і характером заборгованості та діями сторін у цьому спорі. Наведений позивачем розрахунок індексації заробітної плати не відповідає порядку нарахування, встановленому чинним законодавством. Передбачена ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання не застосовується до трудових правовідносин. Позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Щодо стягнення нарахованої але невиплаченої заробітної плати. Частиною першою статті 3, статтею 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. З матеріалів справи вбачається, що позивач дійсно працював у відповідача водієм ДПС. Звільнений з 29.11.2022 р. за наказом 33/1-К (а. с. 10). За період з вересня 2021 року по грудень 2023 року позивачу нараховано, але не виплачено 86061,88 грн. заробітної плати (з вирахуванням податків і зборів) (а. с.11). У відповідь на звернення позивача відповідач повідомив, що виконання його вимоги щодо погашення боргу по заробітній платі є ускладненим через важке фінансове становище та просив надати можливість погасити заборгованість у позасудовому порядку (а. с. 13). Тобто наявність заборгованості по заробітній платі та її розмір відповідачем фактично не оспорюють, у зв`язку з чим ця вимога підлягає беззастережному задоволенню. Щодо відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать (ст. статті 116 КЗпП України). \~У разі невиконання роботодавцем свого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України, за якою підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої позиції дотримувався Верховний Суд України, зокрема у справах № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема, частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, яка вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. При зменшенні відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховується: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді. При цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються. Як убачається з матеріалів справи, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи перед звільненням становила 260,74, а число робочих днів від дня наступного за днем звільнення по день ухвалення цього рішення 116 днів. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.11.2022 р. (день звільнення) по 11.05.2023 р. складає 30245,84 грн. З огляду на співвідношення заявленої до стягнення суми середнього заробітку та розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, а також зважаючи на складне фінансове становище відповідача та зволікання позивача зі зверненням до суду за захистом порушеного права, суд уважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат у сумі 5000 грн. Щодо індексації заробітної плати Цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом (ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Статтею 33 Закону України «Про оплату праці»\~передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Умови та порядок проведення індексації грошових доходів населення визначаються\~Законом України від 03 липня 1991 року N 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення»\~ (далі Закон N 1282-XII) та\~постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 17\~липня 2003\~року N\~1078\~«Про затвердження\~Порядку проведення\~індексації грошових\~доходів населення» (далі Порядок). Відповідно до\~статті 1 Закону N 1282-XII\~ індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Статтею 2 цього Закону\~передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема: оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Згідно з частиною першою\~статті 4 Закону N 1282-XII\~та пунктом 1-1 Порядку індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. На підтвердження своїх вимог позивач надав довідку про доходи та навів розрахунок індексації заробітної плати за період роботи з вересня 2021 року по березень 2023 року. Протягом цього періоду величина індексу споживчих цін перевищила 103 відсотка лише у березні, квітні та червні 2022 року, тобто в той час, коли позивач перебував з підприємством у трудових відносинах і йому нараховувалася заробітна плата. Разом з тим статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»\~визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі\~статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Суми виплат, пов`язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої\~наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року N 5. Таким чином, суми індексації заробітної плати та компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати є складовими частинами заробітної плати (додатковою заробітною платою). За вимогами\~статті 30 Закону України «Про оплату праці»\~при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Позивачем у цій справі не надав жодних доказів на підтвердження невиконання роботодавцем обов`язку щодо індексації заробітної відповідно до вимог зазначених норм законодавства, клопотань ходо витребування від відповідача таких доказів не заявляв. При цьому наведені позивачем розрахунки свідчать про те, що за період з вересня 2021 року по березень 2023 року ним індексована сума заборгованості по заробітній платі, яка утворилась станом на день його звільнення (29.11.2023 р.). За таких обставин вимога позивача про стягнення суми індексації заробітної плати задоволенню не підлягає як така, що не доведена належними, допустимими та достатніми доказами. Щодо трьох процентів річних Згідно з частиною другою\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові від 20 січня 2016 року у справі N 6-2759цс15\~висловлено висновок, згідно з яким передбачена\~статтею 625 ЦК України\~норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Водночас Велика Палата Верховного суду зауважила, що не відступала від зазначеного висновку й додатково підкреслила, що трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова від 18.03.2020 р. у справі N 711/4010/13-ц). З огляду на викладене вимога позивача щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від суми заборгованості по заробітній платі є безпідставно. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ставки судового збору та правила його сплати встановлені Законом України «Про судовий збір», згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 якого звільняються від сплати судового збору позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. З огляду на це з відповідача на користь держави за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають стягненню 1073,60 гривень. З урахуванням розміру задоволених вимог за вимогою щодо відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь держави підлягають стягненню з відповідача - 214,40 грн. (5000 : 25043,96 х 100 = 19,97%; 1073,60 х 0,1997 = 214,40), а з позивача відповідно - 859,20 грн. (1073,60 214,40 = 859,20). За решту позовних вимог, які не підлягають задоволенню, з позивача в дохід держави підлягають стягненню 1073,60 гривень.

Outcome: partial