Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

У позовній заяві позивачка зазначає, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] . Малолітні сини [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір`ю. На утримання дітей за рішенням суду з відповідача стягуються аліменти. Місце проживання малолітніх синів зареєстровано за місцем проживання позивачки. Позивачка вказує, що вона є працездатною особою, має постійне місце роботи, в змозі матеріально забезпечувати утримання дітей. Вона повністю опікується інтересами і потребами дітей, піклується про них, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дітей. Позивачка звернулася до суду з даним позовом, оскільки бажає визначити місце проживання малолітніх синів разом з матір`ю. 17.02.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 06.03.2023 року ухвалою суду роз`єднано позовні вимоги про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей у самостійні провадження. 06.03.2023 року ухвалою суду витребувано від Служби у справах дітей виконавчого комітету Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області (35342, Рівненська обл., Рівненський р-н., с. Біла Криниця, вул. Рівненська, буд.94) висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] з одним із батьків. 14.04.2023 року закрито підготовче судове засідання, призначено розгляд справи по суті. В судове засідання сторони та учасники справи не з`явилися. Позивачка подала до суду заяву, і якій підтримала позовні вимоги, просила суд задоволити та провести розгляд справи за її відсутності та за відсутності її малолітніх дітей, які вже висловили свою думку та бажання проживати разом з матір`ю в присутності свідків та соціального працівника [PERSON] , що документально підтверджено у висновку, який долучено до справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якому визнав позовні вимоги та не заперечив проти їх задоволення. Представник третьої особи І.Козлюк подала до суду заяву про розгляд справи без участі сторони, в якій підтримала позовні вимоги. Крім того, звернулася до суду щодо недоцільності виклику малолітніх дітей в судове засідання. \~ \~ \~ \~Згідно з ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.10.2003 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] та неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Позивачка [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , та має склад сім`ї: чоловік - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою №1137/10-13/22 від 01.12.2022 р., виданою Білокриницької сільською радою. Так,\~неповнолітні [PERSON] ,\~ [INFO] \~та [PERSON] ,\~ [INFO] ,зареєстровані та проживають разом з матір`ю у [ADDRESS] . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області № 569/1162/16-ц від 14.04.2016 р. з відповідача стягуються аліменти на користь позивачки на утримання трьох неповнолітніх дітей у сумі 1/2 частини від всіх видів доходу (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Станом на 31.01.2023 року заборгованість зі сплати аліментів становить 384142,00 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості від 08.02.2023 № 34934 ВДВС у м.Рівному. Рішенням Рівненського районного суду від 13.03.2023 року шлюб між сторонами розірвано. Позивачка є працездатною особою, працевлаштована та перебуває на основному місці роботи з 04.07.2022 у ФОП [PERSON] , що підтверджується довідкою вих.№02/12-01 від 02.12.2022. Згідно висновку органу опіки і піклування Білокриницької сільської ради № 79/01-15/23 від 13.04.2023, вважають доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно зі ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, відповідно до ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, А також забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (ст.9 Конвенції). За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори: по-перше, збереження її зв`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчур проти України»). В окремій думці у справі «М.С. проти України» суддя Карло Ранзоні наголошує, що, згідно з позицією ЄСПЛ, батьки повинні мати рівні права в спорах про опіку («Зоммерфельд проти Німеччини») і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків ( «Сахін проти Німеччини»). При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. (Постанова Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17 (провадження № 61-18882св19). Верховний Суд у даній категорії справ зауважує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясувати з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Таким чином, сукупністю достовірно встановлених судом доказів, встановлено, що малолітні сини постійно проживають за місцем проживання матері, між ними та матір`ю встановлені сталі соціальні зв`язки. Дійсно, судом не встановлено заперечень з боку відповідача щодо даного постійного місця проживання дітей за місцем проживання матері та заперечень щодо подальшого проживання дітей з матір`ю до суду не надходило, проте, суд вважає, що з метою урегулювання юридичних питань відповідно до положень ЦК України, СК України, пов`язаних з місцем проживання неповнолітньої дитини, слід ухвалити рішення суду та встановити судовим рішенням місце проживання дітей. Таким чином, за наведених обставин на підставі належних та допустимих доказів встановлених судом, суд прийшов до висновку про задоволення позову та визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , що на думку суду відповідає інтересам дітей. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, позивачу підлягає повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved