Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з дружиною, визначення місця проживання дитини - [PERSON] [INFO] , разом з батьком, залишивши дитину на його утриманні та вихованні та стягнення аліментів на утримання дитини. Вимоги обґрунтовані тим, що 22 червня 2019 року Чечелівським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис за № 653. [INFO] ще до укладення шлюбу у сторін народилась дитина - [PERSON] , про що Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис за № 147. [INFO] вже під час шлюбу у сторін народилась ще одна дитина - [PERSON] , про що Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зроблено актовий запис за № 104. Позивач зазначив, що між сторонами виникали постійні суперечки та скандали, сспроби відновити сімейні стосунки не дали бажаного результату, а тому у листопаді 2022р. остаточно припинені. Вважає, що подальше подружне життя з Відповідачем неможливе, буде суперечити його інтересам та дітей й просить не надавати строк на примирення. Позивач зазначив, що з листопада 2022р. Відповідач самостійно поїхала проживати від родини в Соборному районні м. Дніпра, орендуючи квартиру. З часом після того, як Відповідач поїхала від родини, вона забрала проживати до себе доньку - [PERSON] , а сина залишила тимчасово проживати в помешканні Позивача з його батьками. Позивач вважав, що спору між сторонами відносно місця проживання сина немає, однак натепер, матір намагається його забрати також. Тому, Позивач звернувся до суду для вирішення вказаного спору. Також, Позивач просив суд стягнути з Відповідача на користь Позивача аліменти на утримання дитини у розмірі частки від усіх видів заробітку(доходу) до досягнення дитиною повноліття, але подав до суду заяву з проханням залишити цю вимогу без розгляду. Всі учасники справи про дату, час і місце слухання справи повідомлені належним чином, у судові засідання не з`явились, однак надали заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідач надала до суду пояснення, в якому фактично визнала обставини справи, зазначені Позивачем, пояснивши, що дійсно шлюбні стосунки між нею та чоловіком не склались, в них виникали постійні конфілкти та суперечки, а тому з листопада 2022р. їх відносини фактично припиненні. Зазначила, що вона проживає з донькою та хотіла забрати до себе й сина, бо легковажно вважала, що йому з нею буде краще, проте не врахувала обставини, що мають важливе значення для гармонійного життя дитини - вільний час матері, її дохід та житлові умови в яких буде проживати дитина. Відповідач визнає, що вона буде вимушена залишати сина на тривалий час на стороніх осіб і тому приділяти йому увагу вона не взмозі, тому вважає, що краще буде, щоб дитина була з рідними особами - батьком, бабусею чи дідусем. Зазначила, що вона не має претензій до батька, оскільки він турботливий, має постійний стабільний дохід, житло, вільний час для дитини та допомогу своїх батьків, Позивач змеоже забезпечити дитину усім необхідним для нього та створити належні умови для його повноцінного розвитку та виховання. Також, Відповідачка у своїх поясненнях виразила думку стосовно стягнення з неї аліментів. Вона зазначила, що оскільки вона проживає разом з донькою та самостійно займається її утриманням, то у випадку визначення судом місця проживання сина з батьком, вважає, що буде доцільно та справедливо покласти обов`язок з утримання сина повністю на батька. А тому, запронувала Позивачу провести взаємозалік взаємозалік з вимог по стягненню аліментів на утримання дітей, згідно якого обов`язок по утриманню дитини, покладається на того, з ким зі сторін вона приживатиме (мати утримує доньку, а батько - сина). Позивач зі свого боку подав до суду заяву, згідно якого приймаючи пропозицію Відповідача, просив суд залишити без розгляду вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини - сина [PERSON] . Суд, розглянувши позовну заяву, повно та всебічно дослідивши усі обставини справи, встановив наступне. 22 червня 2019 року Чечелівським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №653. [INFO] до укладення шлюбу, у сторін народилась дитина - [PERSON] , про що Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис за № 147. Також, [INFO] у сторін під час шлюбу народилась ще одна дитина - [PERSON] , про що Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зроблено актовий запис за № 104. Між сторонами виникали постійні суперечки та скандали, спроби відновити сімейні стосунки не дали бажаного результату, а тому у листопаді 2022р. остаточно припинені. З листопада 2022р. Відповідач проживає окремо від родини в Соборному районні м. Дніпра. Відповідач поїхала від родини, але згодом забрала проживати до себе доньку - [PERSON] , а сина залишила тимчасово проживати в помешканні Позивача з його батьками. Проте згодом хотіла забрати й сина до себе. Однак, Позивач вважає, що Відповідачу буде простіше займатись вихованням та утриманням тільки доньки, оскільки їй 12 років, вона є вже досить дорослою людиною для тимчасового перебування вдома самостійно, аніж за двома дітьми доглядати. Позивач навпаки має власне житло, стабільний дохід, допомогу своїх батьків. Він є турботливим батьком, із задоволенням піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, забезпечує усім необхідним чого потребує дитина у своєму віці, створюючи усі умови для гармонійного життя та розвитку дитини і слугує гарним прикладом для виховання хлопчика. Вказані обставини були визнані Відповідачем, а тому відповідно до ч.1 ст. 82 Цивільно-процесуального Кодексу України, вони не потребують доведення. Оскільки Позивач подав до суду заяву про залишення його позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини - без розгляду, то вказану вимогу суд не розглядає. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що фактичні взаємовідносини між подружжям припинені, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Майнового спору не заявлено. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз", підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони не мають наміру зберегти шлюб. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачкою. З урахуванням встановлених обставин суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. З позовної заяви вбачаться, що Позивач просить визначити місце проживання сина з ним. У відповідності до ч.2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна Відповідно до положень ст.18 Конвеції ООН про права дитини, проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч.3 ст.11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з положеннями ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Згідно зі ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Судом встановлено, що Позивач є відповідальним батьком, який бажає, щоб його дитина росла та жила в належних, кофмортних умовах і може все необхідне для цього зробити, про що свідчить зокрема фактичне визнання Відповідачем позовних вимог. Аналізуючи зібрані у цій справі докази у їх сукупності, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку про необхідність розірвання шлюбу між Позивачем та Відповідачем та визначення місця проживання їх малолітньої дитини - [PERSON] з батьком, залишивши дитину на його утриманні та вихованні. Судові витрати у вигляді судового збору, згідно вимог ст. 141 ЦПК України, стягнути з Відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved