Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Софіївка», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.02.2021 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Fiat», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який належить на праві власності ТОВ «Софіївка»та «Ford», д.н.з. [NUMBER] під керуваням [PERSON] . Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м.Києва від 10.03.2021 року винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON] . З метою проведення відновлюваного ремонту позивач звернувся до ТОВ «ПОЛІ ПРО ТЕК». Для відновлюваного ремонту транспортного засобу «Ford», д.н.з. [NUMBER] , позивач сплатив на рахунок ТОВ «ПОЛІ ПРО ТЕК» 48850,00 грн, а також додаткову комісію банку в розмірі 1952,50 грн. Враховуючи вище викладене, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 57612,50 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн. Ухвалою від 03.06.2022 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 04.02.2022 року від сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач заперечую проти задоволення позову в повному обсязі, вважає його не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд про його задоволення. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити, з підстав зазначених у відзиві на позов. Третя особа у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засіданні повідомлявся належним чином. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 17.02.2021 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Fiat», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та «Ford», д.н.з. [NUMBER] під керуваням [PERSON] . Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 10.03.2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в дохід держави в розмірі 340,00 грн. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що [PERSON] на момент скоєння ДТП виконував свої трудові обов`язки та перебував у трудових відносинах з ТОВ «Софіївка», тому саме останній зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4 не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим роботодавцем в регресному порядку. Тому, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. Згідно з ч.1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні контракту та при укладенні трудового договору з фізичною особою. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи (частини друга - четверта статті 24 КЗпП України). Таким чином, для підтвердження трудових відносин, між працівником та роботодавцем, необхідними умовами є наявність письмового трудового договору або контракту, а у разі їх відсутності наказ, розпорядження роботодавця про прийняття/зарахування фізичної особи на роботу або фактичне допущення працівника до роботи. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Правовий зв`язок між юридичною або фізичною особою та працівником виникає з трудових відносин незалежно від їх характеру - постійні, тимчасові, сезонні відносини або відносини, що склалися між зазначеними особами при виконанні працівником іншої роботи за трудовим договором (контрактом). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Сторона позивача зазначає, що [PERSON] під час фіксації ДТП повідомив, що він працює в ТОВ «Софіївка» на посаді інженера. Разом з тим, належних і допустимих доказів в розумінні ст. 81 ЦПК України суду не надано, а відповідачем заперечується факт перебування в трудових відносинах з [PERSON] . Суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 р. у справі № 127/21595/16-ц, в якій Верховний Суд сформулював низку критеріїв, за якими відбувається розмежування цивільних відносин від трудових. Так, суд зазначив, що основною ознакою, яка відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу за трудовим договором, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик. Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. Предметом трудового договору є власне праця працівника у процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. З огляду на викладене, суд вважає, що стороною позивача не виконано свого обов`язку щодо доведення тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, не надано суду належних та допустимих доказів того, що фізична особа, яка стала винуватцем ДТП, в якій було пошкоджено автомобіль позивача, перебувала з ТОВ «Софіївка» в трудових відносинах у встановленому законом порядку, в той час як рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. На момент ДТП автомобіль «Fiat», д.н.з. [NUMBER] , який зареєстрований за ТОВ «Софіївка» перебував у оренді ТОВ «Софіївка-монтаж», на підставі договору оренди №02/2016/авт від 01.06.2016 року. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Fiat», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована ТДВ «Міжнародна страхова компанія» відповідно до полісу №4759342 від 29.09.2020 року. Ліміт за полісом страхування становить 130000,00 грн. Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Положеннями ч.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ),

Outcome: dismissed