Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

Виклад позиції позивача 15.02.2023 року позивач, [PERSON] , звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 26.02.2020року за його фіктивності. Зазначила, що вказаний договір укладався за її згоди та за мету мав створення уявної платоспроможності [PERSON] . Похідним від договору позики є договір застави майнових прав за договором відступлення права вимоги 28.12.2018 року укладеним між ТОВ «Аксіома» з однієї сторони, [PERSON] з другої сторони та [PERSON] з третьої сторони. Також 29.12.2020 року за фактичного ненадання позики, між [PERSON] в особі повіреного [PERSON] та [PERSON] укладений договір розірвання договору позики. Однак за зверненням [PERSON] ПН КМНО Остапенком Є.М. 30.04.2021 року виданий виконавчий напис за припиненим з 26.12.2020 року договором позики. Заяви (клопотання) учасників справи 14.04.2023 року представник відповідача [PERSON] , адвокат Цимбалюк Сергій Васильович, подав клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.04.2023 року клопотання представника відповідача [PERSON] , адвоката Цимбалюк Сергій Васильович, повернуто заявнику без розгляду. 25.04.2023 року представника відповідача [PERSON] , адвоката Цимбалюк Сергій Васильович, через канцелярію Московського районного суду м. Харкова надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позову заперечує та вважає, що метою пред`явленого позову є створення штучних перешкод у виконанні взятих на себе зобов`язань. 03.05.2023 року представник відповідача повторно звернувся до суду з заявою щодо розгляду клопотання від 14.04.2023 року про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.05.2023 року в задоволенні клопотання відмовлено. Відповідач, [PERSON] , копію позовної заяви з додатками отримав 13.04.2023 року , відзив на позовну заяву не надав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , пояснення по суті справи не надав. Процесуальні дії у справі Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 15.02.2023 року, вищезазначену справу було передано в провадження головуючому судді Афанасьєву В.О. 20.02.2023 року Ухвалою Московського районного суду м. Харкова задоволено самовідвід та відведено головуючого суддю Афанасьєва В.О., справу передано до канцелярії Московського районного суду міста Харкова. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 21.02.2023 року, вищезазначену справу було передано в провадження головуючому судді Кононенко Т.О. 21.02.2023 року Ухвалою Московського районного суду м. Харкова позовну заяву залишено без руху. 13.03.2023 року до канцелярії Московського районного суду м. Харкова суду надійшла заява представника позивача [PERSON] , [PERSON] , про усунення недоліків. 03.04.2023 року Ухвалою Московського районного суду м. Харкова в справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносини 26 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Лавінда Н.О. за реєстровим номером № 591. За умовами вищезазначеного договору позики [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 957 990,00 доларів США (дев`ятсот п`ятдесят сім тисяч дев`ятсот дев`яносто доларів США 00 центів). Так, відповідно до п.1 договору Позикодавець, [PERSON] , (в особі представника [PERSON] ) передав, а Позичальник, [PERSON] , прийняв у власність валютні цінності у вигляді та в натурі суму 1 045 000,00 доларів. США (один мільйон сорок п`ять тисяч доларів США 00 центів) (цифровий код іноземної валюти 840, літерний код іноземної валюти USD). [PERSON] свідчить, що вищевказані валютні цінності у вигляді та в натурі він отримав повністю, ще до підписання цього договору. Відповідно до п. 2 договору зазначені вище валютні цінності у вигляді та в натурі Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві готівкою в строк до двадцять шостого лютого дві тисячі двадцять першого року, у наступному порядку: 2.1. щомісячно, протягом 12 послідовних місяців, з 1 по 5 число кожного місяця у сумі 7 910,00 доларів США (сім тисяч дев`ятсот десять доларів США 00 центів); 2.2. залишок валютних цінностей у вигляді та в натурі, що не повертається в порядку п. 2.1., у сумі 950 000,00 доларів США (дев`ятсот п`ятдесят тисяч доларів США 00 центів) і має бути сплачений Позичальником не пізніше тридцять першого грудня дві тисячі двадцятого року. Сторони за цим договором домовились, що Позика повертається Позичальником в тій самій валюті, в якій вона була йому передана, в саме у доларі США. У випадку прострочення Позичальником свого обов`язку по поверненню частини Позики, передбаченого п. 2.1. цього Договору. Позикодавець має право вимагати негайного повернення усієї суми Позики. Факт виконання Позичальником свого обов`язку по поверненню позики підтверджується заявою Позикодавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Відповідно до п.5 договору, в разі, коли Позичальник не поверне позичені валютні цінності у вигляді та в натурі у встановлений строк, Позикодавець вправі стягнути заборгованість в безспірному порядку. Згідно з умовою п.6 договору Позика вважається повернутою в момент передання Позикодавцеві валютних цінностей у вигляді та в натурі готівкою або зарахування валютних цінностей у вигляді та в натурі, що позичалися, на його банківський рахунок. Пунктом 7 договору, передбачено: Сторони свідчать, що: вони не приховують обставини, які мають істотне значення для цього договору; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких сторони зобов`язані утримувати за законом чи договором; договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; ??умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; ??договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Договір позики укладено за згоди гр. [PERSON] - дружини Позикодавця, справжність підпису на якій засвідчена Самощенко О.І, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 25.02.2020, реєстр № 768. Договір позики укладено за згоди гр. [PERSON] , - дружини Позичальника, справжність підпису на якій засвідчена Лавіндою Н.О. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 26.02.2020, реєстр №590. За договором сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Сторони, домовились, що усі істотні умови договору можуть змінюватися, або доповнюватись Договорами про змін та доповнень до даного договору позики за згодою обох сторін. Договір може бути пролонгований за згодою сторін. Відповідно до п. 9 цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передачі грошей та нотаріального посвідчення цього договору. Оцінка суду Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України y постанові від 21 січня 2015 року у справі N° 6-197цс 14. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі N° 6-79цс14 і від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання цього правочину недійсним, оскільки на виконання цього правочину було передано майно, тому такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Крім того, дії відповідача [PERSON] , а саме пред`явлення 22.03.2021 року [PERSON] вимоги про усунення порушень та повернення заборгованості за договором позики від 26.02.2020 року, свідчать про наявність наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Згідно з частиною першою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином Встановивши, що сторони правочину мали можливість не укладати оспорюваний правочин, були ознайомлені з його змістом до підписання, отримали грошові кошти на виконання умов договору, суд дійшов висновку, що позивач у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження підстав для визнання договору позики від 26.02.2020 року недійсним у зв`язку з його фіктивністю. Крім того, обставини викладені у позовній заяві не спростовують факт укладення договору позики, реальність цього договору, оскільки в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Суд зазначає, що позивач [PERSON] , давала свою письмову згоду, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. 26.02.2020 року N° 590, для укладення зазначеного вище договору позики. При цьому суд враховую, що сам по собі договір позики є переконливим доказом укладення та виконання договору позики у спорі між його сторонами, та відповідно до положень ст. 212 ЦК України підлягає належній оцінці у взаємозв`язку з іншими доказами у справі у спорі щодо інших осіб. Вирішуючи питання про безгрошовість спірного договору позики, суд зазначає, що відповідно до вимог абзацу 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України рішення суду про недійсність договору позики, укладеного у письмовій формі, не може гуртуватися на свідченнях свідків для підтвердження неодержання позичальником грошей від позикодавця або одержання у меншій кількості, ніж встановлено договором, й, відповідно до цього, позивачем належним чином не доведено факт неотримання грошей за договором, що є її обов`язком згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Суд вважає, що в ході розгляду цивільної справи, [PERSON] не довела наявність будь-яких обставин, які, відповідно до статей 203, 215, 233, 235 ЦК України, є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема не довів належними і допустимими доказами фіктивність правочин, доводи позивача побудовані виключно на його поясненнях, жодних інших належних та допустимих доказів останнім суду не надано. Врахувавши те, що на обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливість, а також не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору позивачу не відшкодовуються, у зв`язку з відмовою у задоволення позову. Щодо витрат на правову допомогу відповідача [PERSON] , про які заявлено у відзиві на позов, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що відповідач [PERSON] дійсно поніс витрати на правничу допомогу, матеріали справи не містять. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу у зв`язку з ненаданням доказів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed