Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

у грудні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Територіальний сервісний цент МВС № 8047, про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. Свої вимоги мотивувала тим, що з 19.06.2014 перебуває з відповідачем у шлюбі, від якого сторони мають двоє спільних дітей. 26 жовтня 2020 року [PERSON] подала позов до суду про встановлення режиму окремого проживання з відповідачем з огляду на те, що сторони мають дитину, яка не досягла одного року, та неможливість пред`явлення позову про розірвання шлюбу згідно приписів ч. 2 ст. 110 СК України до 27 липня 2021 року. Вказала, що під час перебування в шлюбі та до моменту припинення шлюбних стосунків сторони набули у власність спільне майно: автомобіль «Toyota Camry», загальний легковий седан 2014 року випуску, номер кузову [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , ринковою вартістю 15200 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 430 160 гривень; автомобіль «Mercedes-Benz GLE 450 4МАТІС», 2019 року випуску, державний номер [NUMBER] , який був зареєстрований на позивача, вартістю 2 500 824,00 гривень, вартість придбаного автомобіля підтверджується договором купівлі-продажу №0952601130 від 07.07.2020 та видатковою накладною №0952601130 від 10.07.2020; автомобіль «Mercedes-Benz S 560 4МАТІС long», 2020 року випуску, державний номер [NUMBER] (після перереєстрації [NUMBER] ), який був зареєстрований на відповідача, загальною вартістю 4 308 002,35 гривень, в тому числі за автомобіль 4 170 854,35 гривень, та 137 148,00 гривень додатково сплачено за рахунком за додаткову комплектацію згідно специфікації №0052640161, вартість придбаного автомобіля підтверджується договором купівлі-продажу №0052640161 від 07.07.2020 та видатковими накладними №0052640161 від 10.07.2020. На момент припинення стосунків у фактичному володінні відповідача залишився автомобіль «Mercedes-Benz S 560 4МАТІС long», 2020 року випуску, державний номер [NUMBER] , загальною вартістю 4 308 002,35 гривень. Позивач зазначає, що 01 грудня 2020 року вона випадково дізналась про те, що відповідач намагається здійснити відчуження належного на праві спільної сумісної власності автомобіля «Mercedes-Benz S 560 4МАТІС long», 2020 року випуску, державний номер [NUMBER] , та виявилось, що він вже переоформив його на свого близького друга [PERSON] . Договір купівлі-продажу №8047/2020/2261641 укладений в ТСЦ №8047 22.10.2020 року. Своєї згоди на здійснення відчуження спільного майна позивач не надавала. Поділ спільного майна подружжя не здійснювався. На адвокатський запит від 02.12.2020 позивачем отримано відповідь із зазначенням інформації про те, що автомобіль «Mercedes-Benz S 560 4МАТІС long», 2020 року випуску, державний номер [NUMBER] , належить [PERSON] . Вказаний договір купівлі-продажу вчинений відповідачем не в інтересах сім`ї та без згоди позивача, а тому підлягає визнанню недійсним. Позивач вказала на належне їй право на спірний автомобіль, оскільки поділ спільного майна не проведено, його вартість значно перевищує вартість автомобіля, який знаходиться у користуванні позивача. Оскільки спірний автомобіль «Mercedes-Benz S 560 4МАТІС long», 2020 року випуску, VIN: [NUMBER] , був зареєстрований на ім`я відповідача, та набутий за час шлюбу між позивачем та відповідачем, однак відчужений без згоди позивача, остання просить суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу автомобіля «Mercedes-Benz S 560 MATIC long», 2020 року випуску, VIN: [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , укладений в ТСЦ №8047 від 22.10.2020 №8047/2020/2261641 між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче судове засідання. Надано відповідачу строк на подання відзиву на позов. Також позивачем було подано заяву про забезпечення позову, у якій вона просила з урахуванням викладених у позові вимог, забезпечити позов шляхом накладення арешту на транспортний засіб, який є предметом оскаржуваного в даній справі договору, заборонити його відчуження та зобов`язання відповідача помістити автомобіль «Mercedes-Benz S 560 MATIC long», 2020 року випуску, VIN: [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , на спеціальний майданчик для тимчасового зберігання транспортних засобів. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року накладено арешт на автомобіль «Mercedes-Benz S 560 MATIC long», 2020 року випуску, VIN: [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження у відкрите судове засідання. Представник позивача подала заяву про ухвалення судом заочного рішення. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився. Судові повістки, що направлялися на адресу відповідача, про що свідчать конверти з рекомендованими повідомленнями, проте повернулися до суду без вручення адресату із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Ураховуючи дотримання приписів ст. 128 ЦПК України, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Отже, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідач у судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Будь - яких заяв, клопотань до суду від відповідача не надходило. Своїм право на подачу відзиву на позов не скористався. Треті особи у судове засідання не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Беручи до уваги зазначене та відсутність заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, що узгоджується із положеннями ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і в ст. 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року в справі № 404/1515/16-ц ,від 29 січня 2020 року в справі № 205/1255/17. Судом встановлено, що 07 липня 2020 року у офіційного дилера Мерседес-бенц (СП ТОВ "Автомобільний Дім Україна-Мерседес-Бенц") було придбано автомобіль «Mercedes-Benz S 560 4МАТІС long», 2020 року випуску, державний номер [NUMBER] (після перереєстрації [NUMBER] ), який був зареєстрований на відповідача, загальною вартістю 4 308 002,35 гривень, в тому числі за автомобіль додатково сплачено за рахунком за додаткову комплектацію згідно специфікації №0052640161, вартість придбаного автомобіля підтверджується договором купівлі-продажу №0052640161 від 07.07.2020 та видатковими накладними №0052640161 від 10.07.2020 року. Спірний автомобіль «Mercedes-Benz S 560 4МАТІС long», 2020 року випуску,VIN: [NUMBER] був зареєстрований на ім`я відповідача, набутий за час шлюбу між позивачем та відповідачем, а тому таке рухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Доказів зворотного у розпорядження суду не надано. На момент припинення шлюбних стосунків у фактичному володінні відповідача залишився автомобіль «Mercedes-Benz S 560 4МАТІС long», 2020 року випуску, державний номер [NUMBER] , загальною вартістю 4 308 002,35 гривень, який без згоди позивача було відчужено за договором купівлі-продажу №8047/2020/2261641, укладеному в Територіальному сервісному центрі МВС № 804722.10.2020 між [PERSON] та [PERSON] . Отже, вказаний договір купівлі-продажу вчинений відповідачем не в інтересах сім`ї та без згоди позивача. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. У постановах від 07.10.2015 в справі № 6-1622цс15, від 27.01.2016 в справі №6-1912цс15 та від 30.03.2016 в справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 в справі № 372/504/17 відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07.10.2015 в справі №6-1622цс15, від 27.01.2016 в справі № 6-1912цс15 та від 30.03.2016 у справі №6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Таким чином, відсутність згоди співвласника на розпорядження майном сама по собі є підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Оскільки [PERSON] уклав договір купівлі-продажу спірного рухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, без згоди [PERSON] , з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові № 14-325цс18 від 21.11.2018, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання такого правочину недійсним. Поряд з іншим слід вказати, що при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). У такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.06.2020 у справі №430/1281/14-ц та постанові Верховного Суду від 29.07.2020 у справі № 523/12010/16-ц. Правовий режим права власності - це право спільної власності, при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя, оскільки встановлено, що згоди позивача не було, суди правильно визнали недійсними договір купівлі-продажу в цілому. Таким чином, спірний договір купівлі-продажу спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, здійснивши правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, суд задовольняє вимоги виходячи з того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є ефективний, оскільки спрямований на його відновлення, відповідає змісту відповідного права й характеру його обмеження. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі становлять 840,80 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved