Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Кравченко О.В. звернулася до суду з такими позовними вимогами: в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль марки ЗАЗ, моделі LANOS, 2009 року випуску, червоного кольору, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості частки спільного майна подружжя у сумі 39\~494 грн. Також просить стягнути із відповідача понесені нею витрати на сплату судового збору та правничу допомогу. В обґрунтування позову зазначено, що сторони з 01.10.2019 перебували у шлюбі. У шлюбі народився син, [INFO] . В подальшому спільне життя із позивачем не склалося, у зв`язку із чим [PERSON] подала позов про розірванню шлюбу. Під час шлюбу за спільні кошти було придбано автомобіль марки ЗАЗ, моделі LANOS, 2009 року випуску, червоного кольору, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований на ім`я позивачки. Вказаний автомобіль та документи до нього перебувають у відповідача. Посилаючись на положення ст.ст.\~69,\~70 Сімейного кодексу України, ст. 364 ЦК України, позивачка просить компенсацію 1/2 частки вказаного автомобіля Ухвалою суду від 23.01.2032 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 13.02.2023. 13.02.2023 задоволено клопотання представника позивача витребувано від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області реєстраційну інформацію на спірний автомобіль. 17.03.2023 адвоката Сандак І.В. в інтересах [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою. У зустрічній позовній заяві відповідач зазначає, що визнання права власності на автомобіль за ним ж недоцільним, у тому числі через відсутність фінансової можливості компенсувати позивачці вартість частки транспортного засобу. Зазначає, що суд має врахувати не тільки згоду одного з подружжя на отримання компенсації, але й згоду іншого на набуття одноосібного права власності на майно. Тому відповідач готовий передати ключи та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу і сам автомобіль позивачки і заявляє про протилежний спосіб вирішення спору тобто шляхом отримання відповідачем компенсації у визначеному позивачкою за первісним позовом розмірі вартості частки спільного майна подружжя та реєстрацією права власності на автомобіль за [PERSON] . Також просить стягнути з останньої судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору та витрат на правничу допомогу. Крім того зазначає, що суд не позбавлений можливості визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно в їхній спільній частковій власності. 22.03.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 31.03.2023 від представника позивачки за первісним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. В судовому засіданні сторони представники сторін наполягали на задоволенні своїх вимог. Зокрема представник [PERSON] звернула увагу суду на те, що позивачка не має права керування транспортним засобом. На думку представника [PERSON] , автомобіль має залишитися у позивачки за первісним позовом, оскільки їй буде зручніше, адже після розірвання шлюбу малолітня дитина залишилася з нею. Небажання набувати одноосібне право власності на майно пояснює наявністю заборгованості за аліментами на утримання дитини від попереднього шлюбу та побоюванням, що на автомобіль буде накладено арешт виконавчою службою. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить таких висновків. Відповідно до ст.\~15,\~16 ЦК України, ст.\~4,\~5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1\~ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.10.2019, від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , яка на теперішній час проживає із матір`ю. Під час зареєстрованого шлюбу сторонами було придбано автомобіль ЗАЗ, моделі LANOS, 2009 року випуску, червоного кольору, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Право власності на вищевказаний автомобіль було зареєстроване 11.08.2020 за [PERSON] , що вбачається із відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області. Згідно із відомостями сервісного центру автомобіль має № двигуна [NUMBER] . Після припинення шлюбних відносин між сторонами, спірний автомобіль залишився у користуванні відповідача та використовується ним для власних потреб. Вказані обставини відповідачем не оспорюються. Згідно із довідкою від 17.01.2023, що складена оцінювачем [PERSON] , середня ринкова вартість автомобіля ЗАЗ LANOS, 2009 року випуску, становить 78\~988 грн. Суд встановив, що між сторонами виниклі правовідносини щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та\~Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.\~1 ст.\~60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Відповідно до ч.1\~ст. 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1\~ст. 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у ч.\~2 ст. 372\~ЦК України. Відповідно до положень\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №\~11). Зі змісту п. п. 23, 24 вказаної постанови Пленуму ВСУ вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. В силу\~вищезгаданої ч.\~2\~ст.\~71\~ЦК\~України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, що спростовує доводи представника [PERSON] про можливість визнання ідеальних часток сторін в цьому майні без його реального поділу і залишення майна в їхній спільній частковій власності. Відсутність грошових коштів для виплати компенсації у [PERSON] та його незгода із визнанням за ним одноособового права на транспортний засіб, у тому числі через можливість накладення на нього арешту за заборгованістю зі сплати аліментів, суд відхиляє з огляду на правовий висновок, викладений у п. 47, п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20. Зокрема, Велика Палата у своєму рішенні вказала, що факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ. Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої\~статті 71 СК України\~згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої\~статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. З наведеного вище, суд дійшов висновку, що спірний автомобіль був набутий сторонами під час перебування в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, та, з урахуванням того, що автомобіль перебуває у фактичному користуванні [PERSON] , позивачка за первісним позовом навіть не має права керування транспортними засобами, поділ майна слід здійснити шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації у розмірі 1/2 частки вартості автомобіля та визнання за [PERSON] права власності на транспортний засіб. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved