Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав стосовно її малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , та стягнути понесені судові витрати. В обґрунтування вимог зазначається, що сторони перебували у шлюбі зареєстрованому 08 червня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 261. Від спільного подружнього життя у них народилося двоє дітей: син, [PERSON] , [INFO] , та дочка, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з матір`ю. Судовим наказом Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 липня 2018 року з позивача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки його заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину, починаючи з 26 липня 2018 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. З 05 вересня 2019 року спільний син сторін, [PERSON] , [INFO] , став проживати спільно з батьком. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2019 року визначено місце проживання сина, [PERSON] , [INFO] , спільно з батьком. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2020 року припинено стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 липня 2018 року у справі № 361/4491/18 та стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Впродовж року відповідач участі у вихованні сина не приймає, не цікавиться його життям та розвитком, не телефону йому та не відвідує. На даний час син спільний син проживає з матір`ю позивача, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Байдужість відповідача до сина та свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками надає її поведінці ознак вини. У відповідача як у матері відсутній інтерес до свого сина, що є підставою для позбавлення її батьківських прав. Ухвалою суду від 26 січня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 22 травня 2022 року третя особа Виконавчий комітет Броварської міської ради Броварського району Київської області як орган опіки та піклування направив до суду пояснення. Ухвалою суду від 23 січня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, заперечили проти позбавлення батьківських прав. Третя особа Виконавчий комітет Броварської міської ради Броварського району Київської області як орган опіки та піклування у судове засідання представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 02 грудня 2022 року до суду надійшло рішення Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області про надання висновку до суду про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та висновок органу опіки та піклування. Вислухавши пояснення позивача та його представника, заперечення відповідача та його представника, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у шлюбі зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 261. Від спільного подружнього життя у сторін народилося двоє дітей: син, [PERSON] , [INFO] , та дочка, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2019 року, що набрало законної сили 02 березня 2019 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З матеріалів справи вбачається, що судовим наказом Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 липня 2018 року з позивача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки його заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину, починаючи з 26 липня 2018 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 1333 від 17 грудня 2019 року призначено порядок участі у вихованні малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з батьком, [PERSON] , окремо проживаючій матері, [PERSON] , визначивши такі дні та години зустрічей з дитиною: перша і третя п`ятниці місяця з 16.00 год. до суботи 18.00 год. друга половина канікулярного періоду, наступний день після дня народження дитини, враховуючи інтерес дитини. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2020 року, що набрало законної сили 07 березня 2020 року припинено стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 липня 2018 року у справі № 361/4491/18 та стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2020 року, що набрало законної сили 21 березня 2020 року, визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідок, виданих Консультативно-діагностичним центром Броварської багатопрофільної клінічної лікарні 23 листопада 2021 року та 28 жовтня 2022 року [PERSON] , [INFO] , під наглядом лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Згідно з посвідченням серії [NUMBER] , виданим Управлінням соціального захисту населення Броварської міської ради Броварського району Київської області 12 січня 2022 року [PERSON] є особою з інвалідністю третьої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни. 22 листопада 2021 року [PERSON] звернувся до Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області із заявою про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків. Листом від 07 грудня 2021 року № 9.02-04/01/7034 Виконавчий комітет Броварської міської ради Броварського району Київської області повідомив [PERSON] про проведення бесіди з [PERSON] , а також запропоновано взяти участь у спільній зустрічі для напрацювання спільної батьківської стратегії щодо налагодження стосунків між матір`ю та сином. 11 лютого 2022 року Броварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] . Заявляючи вимогу про позбавлення батьківських прав, позивач посилається на ті обставини, що відповідач втратила інтерес до свого сина, [PERSON] , 15 грудня 2011 року впродовж тривалого часу не приймає участі у його житті, не займається його вихованням та розвитком. Відповідно до довідок від 09 грудня 2021 року та від 18 жовтня 2022 року, виданих Амбулаторією № 7 Комунальним некомерційним підприємством Броварської міської ради Броварського району Київської області «Броварський міський центр первинної медико-санітарної допомоги», [PERSON] піклується про здоров`я дитини, [PERSON] , декларація заключена з батьком, на прийом приходить батько. Згідно з характеристикою, виданою 22 листопада 2021 року на учня 4-Д класу Броварської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 ім. В.О.Сухомлинського [PERSON] , тато приділяє достатньо уваги навчанню сина, цікавиться життям [PERSON] у колективі, спілкується з учителями у телефонному режимі та у меседжерах. Маму, за період навчання [PERSON] у школі, бачили двічі: 27 листопада 2019 року (приходила поспілкуватися з вчителями) та 02 грудня 2019 року (спілкувалася з сином). Більше контактів з учителями не підтримувала. Відповідно до характеристики, виданої 21 жовтня 2022 року на учня 5-Д класу Броварської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 ім. В.О.Сухомлинського [PERSON] , [INFO] , [PERSON] має все необхідне для навчання, виглядає охайним. Батько періодично цікавиться навчанням та успіхами сина у телефонному режимі та меседжері, оперативно реагує на будь-які зауваження до [PERSON] та приділяє достатньо уваги поведінці сина. За період навчання в 5-му класі з мамою [PERSON] не знайома. Так, з інформаційних довідок № 047 від 23 листопада 2021 року та № 031 від 01 листопада 2022 року, виданих Комунальним закладом Броварської міської ради Броварського району Київської області «Дитяча-юнацька спортивна школа з ушу та єдиноборств», [PERSON] , [INFO] , тренується у Броварській ДЮСШ з ушу та єдиноборств більше року, серед спортивних здобутків [PERSON] має 3-те місце на першості ДЮСШ серед молодших юнаків. Батько [PERSON] привів сина [PERSON] до спортивної шкоди у вересні 2020 року, за весь час він був зацікавлений в навчально-тренувальному та виховному процесі [PERSON] , завжди був присутній на всіх змаганнях, навчально-тренувальних заходах та батьківських зборах. Мати, [PERSON] , протягом часу спортивної діяльності [PERSON] не була помічена на тренуваннях та змаганнях, також не була і не знайома з тренерами та керівниками спортивної шкоди. 29 листопада 2021 року комісією з питань захисту прав дитини ССД БМР БРКО проведено обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , для виховання та розвитку дитини створено такі умови: виділена окрема кімната, в якій наявний розкладний диван, шафа, стіл зі стільцем, комп`ютер, дитина забезпечена одягом, взуттям, продуктами харчування, наявна література. Стосунки та традиції у сім`ї доброзичливі, батько з сином люблять їздити на роликах, [PERSON] відвідує дитячу юнацько-спортивну школу з ушу та єдиноборств. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , директор ДЮСШ з ушу та єдиноборств, показав, що він як тренер малолітнього [PERSON] жодного разу не бачив матір дитини та не знайомий з нею. Дитина займається у школі з 2019 року, сином займається батько та супроводжує його на всіх змаганнях. Свідок [PERSON] , консьєрж у будинку позивача, показала, що спочатку позивач проживав один, після відповідач привезла позивачу сина [PERSON] . Друге вона бачила відповідача, коли та вже була вагітна від іншого чоловіка. Вихованням сина займається позивач. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». Відповідно до частини четвертої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України). За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до висновку, що є додатком до рішення виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області № 640 від 29 листопада 2022 року орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до [PERSON] , [INFO] . Висновок органу опіки та піклування мотивований тим, що [PERSON] хоче спілкуватися з сином, приймати участь у його вихованні, сплачує аліменти на утримання дитини. Відповідач, будучи присутньою у судовому засіданні, позовні вимоги не визнала, підтвердила бажання брати участь у вихованні дитини. У даному випадку суд погоджується із висновком органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, так як він є мотивованим та сформований з урахуванням позицій обох батьків малолітньої дитини, висвітлених при безпосередній участі у засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Між тим, суд зазначає, що сама по собі образа та небажання хлопчика спілкуватися з матір`ю не можуть бути вирішальними для позбавлення відповідача батьківських прав, а також бути єдиною підставою для цього. Суд звертає увагу, що батько зобов`язаний виховувати дитину у дусі поваги та любові до своєї сім`ї та родини, у тому числі формувати здорове ставлення сина до матері, не допускати висловлювання на адресу матері, що містять в собі цинічний, категоричний та зневажливий зміст. Суд враховує вік дитини, емоційний та психологічний стан притаманний для відповідної вікової категорії, при цьому вважає, що деякі висловлювання відносно ситуації, що склалася у їх сім`ї та членів його сім`ї не є характерними для малолітньої дитини та не відповідають безпосередньо її судженням й світогляду. Також судом враховано і положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, відповідно до яких першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Разом з тим, обставин, які б свідчили, що позбавлення батьківських прав безумовно та однозначно відповідатиме інтересам дитини, суд при розгляді даної справи по суті не встановив. Суд вважає, що відповідач повинна докласти значно більше зусиль для налагодження стосунків з сином та виконання своїх батьківських обов`язків. Таким чином, у даній справі відсутні достатні та однозначні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу, а саме позбавлення її батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною. Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні даного позову. У даному випадку, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed