Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь заборгованості по кредитному договору № б/н від 31.03.2010 року, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач умови кредитного договору не виконує, має заборгованість по кредиту у розмірі 21891,40 грн. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по кредитному договору та судові витрати. Станом на 16.03.2021 року заборгованість складає 21891,40 гривень. Відповідач не виконав своїх обов`язків перед позивачем за вказаним договором, а тому представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги повністю, стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості та судові витрати понесені позивачем при подачі позову до суду. Ухвалою суду відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи у відсутність його представника. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. 13.05.2021 року адвокат Гайтота І.М. подала заяву, щодо розгляду справи в порядку загального позовного провадження. 31.05.2021 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтава відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 10.06.2021 року відповідач надав відзив на позовну заяву АТ КБ «Приват Банк», де вважає, що позовні вимоги банку є необґрунтованими та недоведеними, такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, а отже у задоволенні позову банку має бути відмовлено у повному обсязі за безпідставністю та недоведеністю. Проаналізувавши розрахунок заборгованості, який додано до позовної заяви, відповідачем виявлено, що позивач в розрахунок заборгованості включив суму коштів в розмірі 20 245,00 грн. (двадцять тисяч двісті сорок п`ять) гривень 00 копійок, яку начебто відповідач отримала 04.12.2018 року, але відповідач дану суму коштів не отримувала, про що також повідомила позивача. \~ По\~даному факту\~за заявою\~відповідача поданої\~08.12.2018\~року до\~Полтавського відділу\~поліції Головного\~управління національної\~поліції в\~Полтавській області\~відкрито кримінальне\~провадження. Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12018170040003953 від 09.12.2018 року, Полтавським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області за заявою відповідача від 08.12.2018 року внесено відомості щодо ознак злочину передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а саме щодо заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами, які знаходилися на її банківській картці відкритій в АТ КБ «Приват Банк», у сумі близько 20 000 грн., а також використовуючи ту ж банківську карту «Приват Банк» було оформлено кредит в ТОВ «Топ Кредит» на суму 3000,00 грн. та з фірмою «Дженесіс Фінанс» на суму 3000,00 грн. Крім того [PERSON] відразу ж повідомляла банк неодноразово про дану ситуацію, та направила на адресу позивача заяву-повідомлення від 22.03.2019 року. В заяві-повідомленні від 22.03.2019 року адресованій ПАТ КБ «Приват Банку», [PERSON] повідомила, що в ніч з 03.12.2018 року на 04.12.2018 року, невідома особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами з банківської картки «Приват Банку» належної їй, у сумі 20 245,00 грн., а також використовуючи ту ж банківську картку «Приват Банк» було оформлено кредит з «Топ Кредит» на суму 3 000 грн. та з фірмою «Дженесіс Фінанс» на суму 3000 грн. А також повідомила, що по даному факту відкрите кримінальне провадження та ведеться слідство. Також прохала провести внутрішню службову перевірку, щодо незаконного зняття з її банківської картки/рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) відкритого в АТ КБ «Приват Банк», суму у розмірі 20 245,00 (двадцять тисяч двісті сорок п`ять) гривень та анулювати неіснуючу заборгованість перед банком. Відповідно до виписки по картці/рахунку [NUMBER] за період з 31.10.2018 року по 16.12.2018 року відповідачем було виявлено, що кошти у розмірі 20 245,00 грн. знято з рахунку відповідача за адресою [ADDRESS] , мобільні телефони Цитрус (Виписка Позивача від 18.12.2018 року № N4MU919LT6SLVLA3). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 31.03.2010 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] , станом 01.04.2015 року заборгованість відсутня. Відповідно до цього ж розрахунку заборгованості, чомусь відсоткова ставка з 01.09.2014 року змінилася з 30 % на 34,80 %, а з 01.04.2015 року зросли відсотки до 43,20 % без будь-якої правової підстави. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 31.03.2010 року, укладеним між Приват Банком та клієнтом [PERSON] , станом на 30.09.2019 року, в період з 01.06.2015 року по 10.09.2015 року діяла процентна ставка 3,60 за місяць х 12 місяців = 43,2 % річних, за період з 11.09.2015 року по 30.09.2019 року діяла відсоткова ставка 3,50 за місяць х 12 = 42 % річних. На підставі чого збільшено відсоткову ставку відповідачу не зрозуміло, адже відповідач не підписувала жодного документу який би передбачав збільшення відсоткової ставки по даному кредиту. А збільшення відсоткової ставки без згоди позичальника на думку відповідача не допустимо. Крім того станом на 30.09.2019 року заборгованість за тілом кредиту була 22031,01 грн., а станом на 16.03.2021 року заборгованість у розмірі 21891,40 грн. 06.07.2021 року ПАТ КБ «Приват Банк» подав відповідь на відзив, в якому обґрунтовував, що підписавши анкету-заяву відповідач підтвердила, що вона була ознайомлена з умовами кредитування та погодилася з ними, що засвідчила власним підписом. Погашаючи заборгованість по кредиту відповідач прийняла умови договору та погодилася з ними. Банк надав до суду виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, а отже й отримав кредитну картку "Універсальна", оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором ( погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»). Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача - баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Щодо наданого банком розрахунку заборгованості, слід зауважити, що розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунку кредитної угоди, а також відображує стан нарахувань в певні періоди часу. Розмір заборгованості за тілом кредиту в трьох частинах розрахунках має розбіжності тому, що в першій частині зазначене тіло кредиту станом на 31.05.2015 року, в другій частині зазначене тіло кредиту станом на 30.09.2019р., а в третій частині зазначене тіло кредиту станом на 16.03.2021 р. Оскільки після 31.05.2015 року відповідач продовжив користуватися картою, як використовувати кредитні кошти, так і погашати заборгованість, розмір тіла кредиту станом на 16.03.2021 р. змінився, що відображено в другій та третій частинах розрахунку заборгованості. Станом на 30.09.2019 року заборгованість відповідача становила 27 906,58 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. 20.09.2021 року відповідачем додано додаткові пояснення, що в свою чергу позивач у відповіді на відзив нічого не говорить про те, що [PERSON] зверталася до позивача з заявою про несанкціоноване списання коштів з рахунку. А навпаки зазначає у відповіді на відзив, на стор. 11 абз. 5, про те, що «у зв`язку з відсутністю доказів звернення відповідача в банк із заявою про внесення картки в стоп-лист платіжної системи, а також будь-яких звернень відповідача про втрату карти, заперечення відповідача не можуть прийматися судом до уваги оскільки являються необґрунтованими». Картку відповідач не втрачала, ПІН код нікому не повідомляла, крім того відповідно до виписки по картці/рахунку [NUMBER] за період з 31.10.2018 року по 16.12.2018 року відповідачем було виявлено, що кошти у розмірі 20 245,00 грн. знято з рахунку відповідача за адресою [ADDRESS] , Мобільні телефони Цитрус (Виписка Позивача від 18.12.2018 року № N4MU919LT6SLVLA3). В свою чергу відповідач жодного разу не була в м. Кривий Ріг, і відповідно нікому карту свою не давала. Банк посилається на Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послугу Приват Банком від 31.03.2010 року. В свою чергу у цій Анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. А також в Анкеті-заяві відповідач зазначила ліміт за платіжною карткою кредитка «Універсальна» 3000,00 грн. (три тисячі гривень). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг Приват Банком, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування, а також ті пункти, на які посилається позивач у відповіді на відзив. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. 20.09.2021 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтава відбувся перехід за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Витребували від ПАТ КБ «Приват Банк» належним чином засвідчену копію кредитної справи [PERSON] та копії первинних бухгалтерських документів. 18.11.2021\~року \~на виконання\~ухвали суду\~надано копію кредитної справи [PERSON] та копії первинних бухгалтерських документів. 21.11.22 року від відповідача надійшли додаткові пояснення де вказували, що відповідач [PERSON] відразу ж повідомила банк про дану ситуацію в телефонному режимі, на номер оператора, та направила на адресу позивача заяву-повідомлення від 22.03.2019 року. В заяві-повідомленні від 22.03.2019 року адресованій АТ КБ «Приват Банку», [PERSON] повідомила, що в ніч з 03.12.2018 року на 04.12.2018 року, невідома особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами з банківської картки «Приват Банку» належної їй, у сумі 20 245,00 грн. А також повідомила, що по даному факту відкрите кримінальне провадження та ведеться слідство. По даному факту за заявою відповідача, поданою 08.12.2018 року до Полтавського відділу поліції Головного управління національної поліції в Полтавській області відкрито кримінальне провадження. Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12018170040003953 від 09.12.2018 року, Полтавським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області за заявою відповідача від 08.12.2018 року внесено відомості щодо ознак злочину передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а саме щодо заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами, які знаходилися на її банківській картці відкритій в АТ КБ «Приват Банк», у сумі близько 20 000 грн., а також використовуючи ту ж банківську карту «Приват Банк» було оформлено кредит в ТОВ «Топ Кредит» на суму 3000,00 грн. та з фірмою «Дженесіс Фінанс» на суму 3000,00 грн. Крім того [PERSON] прохала провести внутрішню службову перевірку щодо незаконного зняття з її банківської картки/рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) відкритого в АТ КБ «Приват Банк», суму у розмірі 20 245,00 (двадцять тисяч двісті сорок п`ять) гривень та анулювати неіснуючу заборгованість перед банком. Але позивач цього не зробив. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н від 31.03.2010 року, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 21891,40 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач в розрахунок заборгованості включив суму коштів в розмірі 20 245,00 грн. (двадцять тисяч двісті сорок п`ять) гривень 00 копійок, яку заперечує відповідач, яку вона не отримала 04.12.2018 року, а невідомі особи заволоділи її грошовими коштами шахрайським шляхом. По даному факту за заявою відповідача поданою 08.12.2018 року до Полтавського відділу поліції Головного управління національної поліції в Полтавській області відкрито кримінальне провадження. Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12018170040003953 від 09.12.2018 року, Полтавським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області за заявою відповідача від 08.12.2018 року внесено відомості щодо ознак злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а саме щодо заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами, які знаходилися на її банківській картці, відкритій в АТ КБ «Приват Банк», у сумі близько 20 000 грн., а також використовуючи ту ж банківську карту «Приват Банк» було оформлено кредит в ТОВ «Топ Кредит» на суму 3000,00 грн. та з фірмою «Дженесіс Фінанс» на суму 3000,00 грн. \~Крім того\~ [PERSON] \~відразу ж\~повідомляла Банк\~неодноразово про\~дану ситуацію,\~та направила\~на адресу\~Позивача заяву-повідомлення\~від 22.03.2019\~року.\~В заяві-повідомленні\~від 22.03.2019\~року адресованій\~АТ КБ\~«Приват Банку»,\~ [PERSON] \~повідомила,\~що в\~ніч з\~03.12.2018\~року на\~04.12.2018\~року,\~невідома особа\~шахрайським шляхом\~заволоділа грошовими\~коштами з\~банківської картки\~«Приват Банку»\~належної \~їй,\~у сумі\~20\~245,00\~грн.,\~а також\~використовуючи ту\~ж банківську\~картку «Приват\~Банк» було\~оформлено кредит\~з «Топ\~Кредит» на\~суму 3\~000\~грн.\~та з\~фірмою «Дженесіс\~Фінанс» на\~суму 3000\~грн.\~А також\~повідомила,\~що по\~даному факту\~відкрите кримінальне\~провадження та\~ведеться слідство. 06.12.2019 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження, але 29.08.2022 року кримінальне провадження відновлено. А також прохала провести внутрішню службову перевірку щодо незаконного зняття з її банківської картки/рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) відкритого в АТ КБ «Приват Банк», суму у розмірі 20 245,00 (двадцять тисяч двісті сорок п`ять) гривень та анулювати неіснуючу заборгованість перед банком. Карточку відповідач не втрачала, ПІН код нікому не повідомляла, крім того відповідно до виписки по картці/рахунку [NUMBER] за період з 31.10.2018 року по 16.12.2018 року відповідачем було виявлено, що кошти у розмірі 20 245,00 грн. знято з рахунку відповідача за адресою [ADDRESS] , Мобільні телефони Цитрус (Виписка позивача від 18.12.2018 року № N4MU919LT6SLVLA3). В свою чергу відповідач жодного разу не була в м. Кривий Ріг, і відповідно нікому карту свою не давала. Оскільки [INFO] раптово помер батько відповідачки [PERSON] і тому, вона не залишала межі м. Полтава. Це можуть підтвердити свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які перебували з відповідачкою та були з нею поряд по 8.12.2018р. Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. По аналогічному судовому спору зробив безпосередньо свої висновки Верховний Суд у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Щодо даних правовідносин, Верховний Суд зазначає наступне, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, в разі укладення договору, кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послугу Приват Банку від 31.03.2010 року, процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій Анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. А також в Анкеті-заяві відповідач зазначила ліміт за платіжною карткою кредитка «Універсальна» 3000,00 грн. (три тисячі гривень). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 31 березня 2010 року, посилаючись на Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, та складає між Відповідачем та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у Анкеті-заяві. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приват Банку, розміщені на сайті: www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приват Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (31 березня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (23 березня 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов та правила надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Наданий позивачем витяг з умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] , АТ КБ «Приват Банк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов`язку, які виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, в тому числі з договорів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором, банк або інша фінансова установа, зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту. Пунктом 6.6 Правил користування платіжною картою передбачено, що у випадку виявлення факту несанкціонованого доступу до карткового рахунку через Інтернет, клієнт повинен подати заяву в банк з приводу вказаного питання. Банк в свою чергу представляє інтереси клієнта в міжнародній платіжній системі з питань повернення несанкціонованого списання суми. Згідно зі ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до п. 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління НБ України від 05 листопада 2014 року N 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Пунктом 3.1.3. Правил користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не поступила письмова заява держателя про закриття рахунку. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, суд вважає, що [PERSON] виконала свої обов`язки перед банком щодо погашення заборгованості за договором кредиту, відповідно до умов договору, повідомила банк про несанкціоноване списання грошових коштів з її рахунку та звернулася до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій з картковим рахунком. У свою чергу, позивачем не надано належних доказів, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-71 цс 15, який відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні вказаних норм права, а саме, відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов потрібно задовольнити частково.

Outcome: partial