Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання\~незаконним наказу,\~стягнення середнього\~заробітку та\~моральної шкоди. Посилалася на те, що рішенням Київського районного суду м.Полтави від 08.06.2022 року за її позовом до АТ КБ «Приватбанк» визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «Приватбанк» від 21.07.2021 року про її звільнення, поновлено її на роботі та стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. 20.06.2022 року було поновлено на роботі в АТ КБ «Приватбанк» та встановлено робоче місце за адресою [ADDRESS] у приміщенні банку. 21.06.2022 року винесено наказ про призупинення дії трудового договору з 22.06.2022 року до дати припинення або скасування воєнного стану. Відділення банку, де вона працювала не зупинило свою роботу. В результаті призупинення трудового договору вона опинилася в скрутному матеріальному становищі. Також вона має на утриманні двох неповнолітніх дітей [PERSON] син має проблеми з дихальною системою. Такими діями відповідача їй завдано моральну шкоду. Просила суд визнати незаконним та скасувати наказ АТ КБ «Приватбанк» за № Э.28.0.0.0/1-7071193 від 21.06.2022 року «Про призупинення дії трудового договору з 22.06.2022 року». Поновити їй з 22.06.2022 року дію трудового договору. Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.06.2022 року. Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь моральну шкоду в сумі 50\~000 гривень, витрати на правову допомогу в сумі 10 000 гривень, 992,40 гривень судового збору. Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави Бабенком Ю.П. від 29 вересня 2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено до судового розгляду. 27.10.2022 року представник відповідача подала відзив на позов в якому просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та вказувала на те, що призупинення дії трудового договору [PERSON] відбулося у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою через зменшення роботи, виконання якої віднесено до її функціональних обов`язків через запровадження на всій території України воєнного стану. 28.10.2022 року до суду надійшла від представника позивача відповідь на відзив, в якій просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 08.11.2022 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 28.03.2023 №268/0/15-23, суддя Бабенко Ю.П. припинив здійснювати правосуддя в Київському районному суді м. Полтави, у зв`язку із достроковим закінченням відрядження. Дана справа відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілена судді Шаповал Т.В. Ухвалою судді від 10.04.2023 року дана справа прийнята до провадження та призначена до судового розгляду. 26.04.2023 року до суду надійшов відзив від представника відповідача, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В судове засідання позивач не з`явилася. В матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав викладених у відзиві. Заслухавши представників сторін та дослідивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в Акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк» з 07.06.2004 року на різних посадах.\~ \~ \~ \~ Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08.06.2022 року скасовано наказ Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» №Э.DN-УВ-2021-7050392-п від 21 липня 2021 року про звільнення [PERSON] .. Поновлено [PERSON] на посаді провідного спеціаліста з матеріально технічного забезпечення і ремонтам РП розвитку регіональних підрозділів Центрального макрорегіонального управління Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». Стягнуно з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 159 062 грн. 54 коп..та судові витрати. В частині поновлення на роботі рішення підлягало до негайного виконання. Відповідно до наказу від 20.06.2022 року скасовано дію наказу від 21.07.2021 року про звільнення [PERSON] . Поновлено [PERSON] на попередній роботі в АТ КБ «ПриватБанк» на посаді Провідний інженер Центрального макрорегіонального управління з 02.08.2021 року. Встановлено робоче місце [PERSON] за адресою [ADDRESS] у приміщенні банку. Відповідно до наказу від 21.06.2022 року АТ КБ «Приватбанк» призупинено дію трудового договору [PERSON] з 22.06.2022 року. на період воєнного стану в України до дати скасування чи припинення воєнного стану . Припинено роботодавцем забезпечувати роботою, припинено нарахування та виплату заробітної плати. Відповідно до ст.13 Закону України від 15.03.2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівником на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких виключних обставинах коли він не може надати роботу працівнику, працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою, мають для сторін наступити відповідні наслідки за обставинами, що передбачає така норма права. Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам, які у повному обсязі покладаються на державу, що здійснює військову агресію проти України. Однак, з аналізу положень частини першої\~статті 13\~Закону «Про\~організацію трудових\~відносин в\~умовах воєнного\~стану» вбачається, що таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є неможливість через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником виконувати її. Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Отже, за умови, якщо працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору. Як встановлено судом, позивач вказує, що вона має змогу працювати та виконувати роботу. Крім того, відділення банку, де [PERSON] встановлено робоче місце постійно працює, свою роботу не припиняло. Судом під час розгляду справи не встановлено обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її. Як вбачається зі змісту наказу про призупинення дії трудового договору від 21.06.2022 року, він не містить інформацію, що саме слугувало підставою для його призупинення, крім посилання на норми Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Враховуючи вищевикладенні обставини, суд вбачає порушення прав позивача та приходитть до висновку про задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу АТ КБ «Приватбанк» за № Э.28.0.0.0/1-7071193 від 21.06.2022 року «Про призупинення дії трудового договору з 22.06.2022 року [PERSON] » та поновлення його дії з 22.06.2022 року . Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Отже, виходячи зі змісту вказаних положень вбачається, що суд приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу одночасно із прийняттям рішення про поновлення на роботі. Відповідно до абзаців 3, 4 пункту 2 вказаної постанови Кабінету Міністрів України № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, у даному випадку - виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно абзацу 4 пункту 4 із змінами, внесеними згідно з постановою КМ № 1213 від 09.12.2020, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених у цьому пункті виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. По справі встановлено, що у квітні-травні 2022 року позивач не працювала, оскільки не була допущена відповідачем до роботи та знаходилася у вимушеному прогулі, отже, обрахунок середньомісячного заробітку здійснено судом за два останні календарні місяці роботи позивача, що передували її звільненню. Відповідно до ч.4\~ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Середньоденна заробітна плата становить 657,10 грн., що встановлено постановою Полтавського апеляційного суду від 11 січня 2023 року. Як вбачається з наказу про надання відпустки [PERSON] , з 14.07.2022 року по 06.08.2022 року остання перебувала у щорічній відпустці. Крім того, судом встановлено, що згідно наказу про надання відпустки [PERSON] від 03.02.2023 року, позивач з 06.02.2023 року по 17.02.2023 року перебувала в щорічній відпустці. Як встановлено судом, період вимушеного прогулу з 22.06.2022 року по 27.04.2023 року (день розгляду справи судом), отже до стягнення підлягає 195 дні х 657,10 гривень середньоденна заробітна плата. Враховуючи час вимушеного прогулу 195 днів до стягнення з відповідача підлягає 128\~134, 50 гривень. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає : 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до положеньст.1167 ЦК України\~компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1\~КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до статті 237-1\~КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При вирішенні спорів, пов`язаних з відшкодуванням моральної шкоди, слід мати на увазі, що винна у заподіянні цієї шкоди особа може бути звільнена від обов`язку відшкодування тільки за умови,якщо вона доведе відсутність своєї вини (умислу або необережності). Згідно п.3 постанови Пленуму ВСУ Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1\~КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до статті 237-1\~КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки судом встановлено порушення відповідачем законних прав позивача на працю та отримання оплати праці, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню. Однак, розмір такої шкоди позивачем перебільшений. Суд, виходячи з засад розумності та справедливості, визначає розмір моральної шкоди в сумі 5000 грн. та приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 5000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. Доказів на обґрунтування моральної шкоди в більшому розмірі позивач суду не надав. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. УЦПК України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - другастатті 133 ЦПК України). Частиною 8ст.\~141\~ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Положеннями статті 59\~Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»(далі - Закон № 5076 -VI)встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першоїстатті 1 Закону № 5076-VI). Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини третьої статті 141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно,ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню. Суд, враховуючи обґрунтованість розміру понесених витрат, а також критерії розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи, складність даної справи та ціну позову в ній, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню у розмірі 10000 грн., оскільки саме на цю суму підтверджується доказами надання адвокатом правничих послуг у справі . Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 10000 грн. на правничу допомогу та 992,40 грн. сплаченого судового збору. Крім того,з відповідача підлягає стягненню 992,40 грн. судового збору на користь держави, від сплати якого звільнений позивач

Outcome: partial