Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] в порядку набувальної давності. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що з 2006 року разом з чоловіком [PERSON] , який помер [INFO] , постійно проживала та користувалася вказаним будинком, утримувала його, здійснювала поточний та капітальний ремонт. Ключі від будинку, дозвіл на проживання та користування ним позивачу, як завідуючій фельдшерським пунктом, надав в 2006 році колишній голова Гуто-Потіївської сільської ради Радомишльського району Житомирської області Репецький А.Г. Позивач добросовісно і відкрито володіє спірним будинком 16 років, тому вважає, що можливо визнати за нею право власності на дане нерухоме майно. Ухвалою від 15.12.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 24). Позивач в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності (а.с. 28). Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити (а.с. 36). У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статей 1, 3 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Відмова від такого права є недійсною. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Як вбачається з матеріалів справи, сім`я [PERSON] та [PERSON] з 2006 року і по теперішній час дійсно проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до виписок з погосподарських книг за позивачем рахується житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,2500 га, призначеної для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка не перебуває у приватній власності (а.с. 6, 7, 8-10). З технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , виготовленого 29.09.2021 на замовлення [PERSON] , вбачається, що житловий будинок (А) побудований у 1954 році, сарай (Б)\~у 1954 році, сараї (В, Г) у 1960 році, сарай (Д) у 1960 році (а.с. 12-14). Відповідно до матеріалів справи, право власності на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано (а.с. 15, 16). Матеріалами справи також підтверджується укладення позивачем [PERSON] договору на постачання електричної енергії та оплата наданих послуг з електропостачання вказаного спірного будинку (а.с. 11). Згідно із\~статтею 41\~Конституції\~України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої\~статті 316\~ЦК\~України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Частиною першою статті 328\~ЦК\~України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до положень частини першої статті 344\~ЦК\~України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналіз вказаної норми закону дає підстави для висновку про те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому, необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже, при вирішенні спору щодо набувальної давності необхідно встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Відповідно до приписів частини четвертої\~статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17, провадження №12-291гс18, а саме,\~[…] Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої\~статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~Цивільному кодексі України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Судувід 15.11. 2022 в справі № 293/1061/21, постанові Верховного Суду від 11.11.2022 в справі № 547/200/21, постанові Верховного Суду від 21.01.2021 в справі №140/1774/18. З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Приймаючи до уваги вищенаведене, позивачем не надано суду беззаперечних доказів того, що вона на момент заволодіння чужим майном не знала та не могла знати про власника спірного майна, а також не знала, що у неї відсутні підстави для заволодіння будинком, який певною особою був побудований згідно вищезгаданого технічного паспорту у 1954 році, та колись перебував у власності певної особи. До того ж, що позивачем не надано суду доказів того, що вона вчиняла дії відносно відшукування власника майна, тобто, вчиняла добросовісні та чесні дії щодо з`ясування підстав для заволодіння майном, а тому відсутні правові підстави вважати, що володіння позивачем спірним житловим будинком є за ознакою, добросовісним, у розумінні приписів\~статті 344 ЦК України. При цьому суд звертає увагу, що відомості про власника спірного майна можливо встановити згідно записів погосподарської книги сільради, яка відповідає року побудови спірного будинку. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] через відсутність усіх умов для набуття права власності за давністю, передбачених\~статтею 344 ЦК України, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Суд не бере до уваги визнання позову відповідачем виходячи з положень ст. 263 ЦПК України, за якою рішення суду повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, враховуючи, що в даному випадку визнання позову суперечить закону. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed