Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ради про усунення перешкод у спілкуванні з малолітнім сином, та просив зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у спілкуванні з сином [PERSON] - [INFO] та повідомити про його місце проживання. Позовні вимоги мотивує тим, що 03.02.2018 року зареєстрували шлюб з відповідачем. Від цього шлюбу народився син [PERSON] - [INFO] . Відповідно до рішення Франківського районного суду м. Львова від 17.06.2020 року шлюб між сторонами було розірвано. На момент розірвання шлюбу син проживав разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , який забезпечений був належним чином, отримував сприятливі умови життя та розвитку, перебував під наглядом відділу служби у справах дітей Личаківського району м.Львова. 12.07.2020 року відповідач разом з позивачем та їхнім сином [PERSON] - [INFO] святкували день народження останнього в ТРЦ King Cross Leopolis, та в цей день відповідачка зникла разом з дитиною, змінила місце проживання, не повідомила про це його. Після зникнення дитини, він з 12.07.2020 року до теперішнього час звертався до правоохоронних органів для встановлення місцезнаходження його сина [PERSON] - [INFO] . Однак до відповідей, постанови про закриття кримінального провадження Пустомитівським відділом ГУ НП у Львівській області повідомлено його, що питання розшуку дитини, яка можливе перебуває разом з матір`ю не підлягає компетенції органів Національної поліції та являється питанням приватного характеру, яке необхідно вирішити в судовому порядку. З відповіді Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 05.08.2020 року встановлено, що під час огляду з метою обстеження умов проживання дитини [PERSON] - [INFO] за адресою орендування помешкання його матір`ю: [ADDRESS] двері ніхто не відчиняв, зі слів сусідів стало відомо, що [PERSON] , яка орендувала вказане помешкання виїхала з даної квартири х дитиною та речами у невідомому напрямку. Таким чином вважає, що відповідачка свідомо перераховується сама та перераховує дитину від батька, органів Національної поліції, соціальних служб у справах дітей. Своїми діями відповідач порушує наданні йому законодавством України та ратифікованими міжнародними актами право батька щодо своєї дитини, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, створює умови, які перешкоджають гармонійному розвиткові дитини та благополуччю сім`ї. Вважає, що його права як батька порушені відповідачем, і він має право на вирішення даного питання згідно законодавства у судовому порядку. Просить позов задоволити. Ухвалою судді від 03.02.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Відзив на позовну заяву не надійшов. Ухвалою суду від 13.02.2023 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогічні викладеному у позові. Просить позов задоволити. Відповідачка повторно у судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце слухання справи та не подала відзиву, тому на підставі ст.ст.223, 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів(постановляє заочне рішення), проти чого не заперечив представник позивача. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради у судовому засіданні позов підтримав, та вказав, що в даному випадку містяться порушення прав позивача на спілкування з дитиною [PERSON] - [INFO] та враховуючи, що місце проживання дитини позивачу невідоме, тому просив позов задовольнити. Представник третьої особи - служби у справах дітей Новгород-Волинської міської ради/служби у справах дітей Звягельської міської ради у судове засідання не з`явився, однак на електрону адресу суду направила заяву від 22.03.2023 року, в якій просила вищевказану справу розглядати без її участі та вказала в такій, що не заперечує щодо задоволення позивних вимог. Заслухавши пояснення позивача та представника третьої особи органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 03.02.2018 року у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис /№178/ був зареєстрований шлюб між між [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] , Від проживання в шлюбі у сторін народився син [PERSON] - [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] від 19.07.2018 року Згідно рішення Франківського районного суду м. Львова від 17.06.2020 року у справі №465/1073/20 шлюб між сторонами був розірваний. Судом також встановлено, що зі сторони відповідачки допускається перешкода у спілкуванні батька з дитиною, що не йде на користь дитини. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Стаття 142 СК України зазначає: діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано,що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності. Частина 2 ст. 155 СК України зазначає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Таким чином, питання виховання дитини батьки вирішують спільно, позивач зобов`язаний брати участь у вихованні своєї дитини і має право на особисте спілкування з сином, а відповідачка не має права перешкоджати позивачу спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Крім цього, матеріалами справи підтверджено, що позивач, як батько дитини бажає брати участь у вихованні дитини, тому, відповідно до чинного законодавства, підстав у відмові у спілкуванні з дитиною немає. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у спілкуванні його з сином, позивач обґрунтував свої позовні вимоги та надав суду докази, які свідчать про перешкоди з боку відповідача йому у спілкуванні з дитиною, що свідчить витяг з ЄРДР, постанова про закриття кримінального провадження, відповіді правоохоронних органів та органів місцевого самоврядування, тощо, окрім цього такі дані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні під час розгляду справи. Таким чином, оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позивач має гарантоване законом, рівне з матір`ю дитини, право на спілкування зі своєю сином та право на його виховання та знати про його місце проживання, а відповідач не вправі перешкоджати йому в цьому. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини», а також на положення ч. 8 ст. 7 СК України: «Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини…». В силу положень ст. 263 ЦПК України, зазначеного принципу та правових позицій Верховного Суду, які були висловлені в постановах по справам № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018р., № 644/9094/16-ц від 06 вересня 2018р., № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018р., а також рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017р. (заява № 2091/13) у справі «М.С. проти України», ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Верховний Суд, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, примусового виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. З урахуванням вищевказаного, зважаючи на уточнені позовні вимоги, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення позивача та третьої особи, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та того, що усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною є можливим способом захисту порушених прав позивача, суд вважає позовні вимоги позивача доведеними, а позов таким, що підлягає до задоволення.

Outcome: partial