Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

06.02.2023р. [PERSON] (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідачка), в якому просить стягнути з останньої на свою користь кошти за договором позики в сумі 52 500 грн. 00 коп. Позов обґрунтований тим, що 17.09.2021р. позивачка позичила відповідачці в борг грошові кошти в сумі 80 000 грн. 00 коп., про що відповідачка написала розписку. Строк повернення коштів було встановлено до 31.05.2022р. Відповідачка свої зобов`язання виконала не в повному обсязі, грошові кошти в сумі 52 500 грн. 00 коп. не повернула. Вказала і на те, що оригінал боргової розписки на даний час знаходиться у позивачки, що засвідчує факт отримання грошей. З огляду на вищевикладене позивачка змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивачка та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлені про час, дату і місце судового розгляду, про причини неявки не повідомили. Водночас представник позивачки 14.03.2023р. звернувся до суду із заявою, в якій підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за його відсутності, а також не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судові засідання, призначенні на 14.03.2023р., 07.04.2023р., 08.05.2023р. не з`явилася, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про час, дату та місце судового розгляду шляхом направлення судових повісток про виклик у судові засідання на 14.03.2023р., 07.04.2023р. та ухвали по справі в електронній формі за допомогою мобільного месенджеру Viber ( [NUMBER] ), який використовується Врадіївським районним судом Миколаївської області як додатковий засіб для комунікації, на мобільний телефон відповідачки [NUMBER] , та шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті Судової влади України про виклик відповідачки до суду. Також відповідачка викликалася у судові засідання шляхом направлення судових повісток кур`єром по місцю реєстрації та місцю проживання, які також були повернуті на адресу суду з відміткою про невручення через відсутність адресата по місцю проживання. Про причини неявки відповідачка суд не повідомила, а також не подала до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за її відсутності чи відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 08.05.2023р. судом, в порядку визначеному ст.ст. 280, 281 ЦПК України, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі сторін за наявними у справі доказами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Як вбачається з матеріалів справи 17.09.2021р. між позивачкою та відповідачкою було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якого позивачка позичила відповідачці грошові кошти в сумі 80 000 грн. 00 коп., а відповідачка взяла на себе зобов`язання повернути грошові кошти у строк до 31.05.2022р., про що свідчить власноруч написана розписка, яка міститься в матеріалах справи. В цій же розписці наявні відмітки щодо часткового виконання боргового зобов`язання відповідачкою, а саме про повернення нею позивачці: 01.10.2021р. - 3 500 грн. 00 коп.; 20.11.2021р. - 6 000 грн. 00 коп.; 30.11.2021р. - 3 500 грн. 00 коп.; 18.12.2021р. - 3 000 грн. 00 коп.; 30.12.2021р. - 4 500 грн. 00 коп.; 15.01.2022р. - 3 000 грн. 00 коп.; 02.02.2022р. - 4 000 грн. 00 коп. Всього в сумі 27 500 грн. 00 коп. Таким чином заборгованість відповідачки перед позивачкою становить 52 500 грн. 00 коп. - сума основного боргу згідно розписки від 17.09.2021р. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18.10.2017р. у справі № 6-1662цс17. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки. У ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку. Відповідачка не подала до суду докази, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили б про відсутність у неї обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог щодо стягнення основної суми боргу, що становить 52 500 грн. 00 коп. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1073 грн. 60 коп., понесені позивачкою при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки.

Outcome: approved