Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернулася з позовом до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов мотивовано тим, що позивач працює черговим по залізничній станції «Вижва» виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом начальника підрозділу Виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 06 грудня 2021 року № ДН-3/30 її відсторонили від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Позивач вказувала, що наказ про відсторонення порушує право на працю, є незаконним, оскільки законодавчі та нормативні акти, на підставі яких її відсторонили від роботи, суперечать Конституції України, а щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 відповідно до статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не є обов`язковим. Відсторонення від роботи допускається виключно на підставі закону, а не на підставі підзаконних актів, до яких належать постанова КМУ та наказ МОЗ. Крім того, працівники виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» не належать до працівників підприємств, установ та організацій, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, перелік яких затверджено постановою КМУ від 04 березня 2015 року № 83. [PERSON] просила: 1) визнати незаконним наказ № ДН-3/30 начальника підрозділу Виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 06 грудня 2021 року про її відсторонення від роботи; 2) зобов`язати відповідача допустити її до роботи; 3) нарахувати та виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2022 року відмовлено у задоволені позову. Постановою Волинського апеляційного суду від 24 травня 2022 року\~апеляційну скаргу позивачки [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2022 року - без змін. Постановою Верховного Суду від 01 березня 2023 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 24 травня 2022 року скасовано. Позовні вимоги [PERSON] до акціонерного товариства «Українська залізниця»\~про визнання незаконним наказу про відсторонення та зобов`язання допустити позивача до роботи задоволені. Визнано незаконним наказ №ДН-3/30 АТ «Українська залізниця» від 06 грудня 2021 року про відсторонення\~ [PERSON] \~від роботи. Зобов`язано\~акціонерне товариство «Українська залізниця»\~допустити\~ [PERSON] \~до роботи черговим по залізничній станції «Вижва». Справу в частині позовної вимоги\~ [PERSON] \~до\~акціонерного товариства «Українська залізниця»\~про\~зобов`язання нарахувати і виплатити середню заробітну плату\~за час незаконного відсторонення від роботи та розподілу судових витрат\~передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою від 16 березня 2023 року справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов в частині стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення підтримала, просила врахувати, що надані відповідачем на вимогу суду довідки про розмір середньоденного заробітку суперечать одна одній, а визначений у довідці №96 від 29.03.2023 розмір середньоденного заробітку не відповідає розрахунковим листам за два попередні місяці перед відстороненням. Також [PERSON] просила стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи у судах всіх трьох інстанцій. Представник відповідача [PERSON] у письмовому клопотанні від 18.04.2023 заявила про зменшення відшкодування витрат понесених позивачем на правничу допомогу в суді першої інстанції з мотивів неспівмірності із фактично наданими послугами. У клопотанні від 24.04.2023 просила залишити без розгляду заяву [PERSON] про стягнення понесених в суді апеляційної і касаційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6700 гривень, з тих мотивів, що позивачкою не було подано до суду апеляційної і касаційної інстанції доказів понесених витрат. Дослідивши докази у справі суд дійшов висновку про задоволення позову. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює черговим по залізничній станції «Вижва» виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця». Наказом начальника підрозділу Виробничого структурного підрозділу «Рівненська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» № ДН-3/30 від 06 грудня 2021 року [PERSON] відсторонили від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Наказом відповідача від 01 березня 2022 року №ДН-3-02/444 [PERSON] допущено до роботи з 01 березня 2022 року тимчасово на час воєнного стану в Україні. Наказом відповідача від 10 квітня 2023 року №445 на виконання постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року у справі 3159/22/22 наказ №ДН-3/30 від 06 грудня 2021 року про відсторонення [PERSON] скасований. На час розгляду цієї справи середній заробіток за час відсторонення з 09 грудня 2021 року по 01 березня 2022 року не виплачений. Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України). Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року в справі №211/6466/19 (провадження №61-16239св20) зроблено висновок, що: «відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження №14-82цс22) зазначено, що: «чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. […] У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати». Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, такий працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №761/12073/18 (провадження № 61-13444св19.) Середній заробіток\~працівника відповідно\~до статті\~27\~Закону України\~«Про оплату\~праці» від\~24.03.1995\~№108/95-ВР\~визначається за\~правилами,\~передбаченими Порядком\~Кабінету Міністрів\~України №100від 08.02.1995, який застосовується також у випадках вимушеного прогулу (підпункт «з» пункту 1 цього Порядку). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Нарахування виплат, що обчислюються із середнього заробітної плати за останні два місця роботи, поводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені (п.8 розділу ІV Порядку). Судом касаційної інстанції встановлена незаконність відсторонення [PERSON] від роботи, тому остання має право на виплату середнього заробітку за час відсторонення з 09 грудня 2021 року по 01 березня 2022 року (57 робочих днів довідка №114 від 07.04.2023). Відсторонення позивача від роботи відбулося у грудні 2021 року, тому при розрахунку середнього заробітку береться за основу заробітна плата за жовтень, листопад 2021 року. Відповідно до довідки №113 від 07.04.2023 заробітна плата позивача: - у жовтні 2021 року склала 7708,07 гривень (норма годин згідно з графіком роботи/фактична кількість відпрацьованих годин - 164/125, кількість календарних днів у розрахунковому періоді/кількість відпрацьованих днів 23/16, зазначено про 5 днів відпустки); - у листопаді 2021 року 11440,38 гривень (норма годин згідно з графіком роботи/фактична кількість відпрацьованих годин 174/160, кількість календарних днів у розрахунковому періоді/кількість відпрацьованих днів 30/20). Наведені суми заробітної плати відповідають поняттю середньої заробітної плати, узгоджуються із розрахунковими листами та вірно не включають у розрахунок за жовтень: оплату відпусток і лікарняних (838,78 гривень, 1677,56 гривень, 2096,95 гривень), за листопад: «зарплату за навчання» - 271,56 гривень, «проходження медогляду» - 950 гривень. Виплати за час відпусток, матеріальна допомога, зарплата за навчання, допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, які позивач отримала у цей період, не входять до розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки мають одноразовий та несистематичний характер. Верховний Суд у постанові від 24.04.2020 в справі №815/5976/14 дійшов висновку про те, що при обчисленні середньої заробітної плати до її розрахунку не включаються виплати, які мають одноразовий та несистематичний характер. Заробітна плата позивача за два місяці, що передували відстороненню (жовтень, листопад) складає 7708,07 гривень + 11440,38 гривень. Кількість робочих днів, фактично відпрацьованих позивачем за ці два місяці, становить 36 днів (16 + 20). Відповідно середньоденний заробіток складає 531,90 гривень (7708,07 + 11440,38 = 19148,45: 36 = 531,90). Суд не приймає до уваги довідку про доходи №96 від 29.03.2023, де середньоденний заробіток визначений відповідачем 517,91 гривень, а кількість робочих днів за жовтень і листопад збільшена відповідно до 23 і 20, оскільки вона не відповідає розрахунковим листам. З урахуванням наведеного на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час відсторонення у розмірі 57 х 531,90 гривень = 30\~318,30 гривень. Суд не відраховує від цієї суми виплачену у січні 2022 року суму 1274,05 гривень, оскільки це премія минулих місяців згідно колективного договору, про що зазначено у довідці про доходи №114 від 07.04.2023. Сума середнього заробітку визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Відрахування повинні бути проведені працедавцем при виконанні судового рішення (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20). Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( частина друга статті 141 ЦПК України). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду ( частина восьма статті 141 ЦПК України) За змістом постанови Верховного Суду від 01.03.2023 у цій справі питання розподілу судових витрат передано до суду першої інстанції на новий розгляд. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2020 у справі №530/1731/16-ц зазначено, що розподіл судових витрат у такому випадку здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи,

Outcome: approved