Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

в Острозький районний суд Рівненської області з позовною заявою до ТОВ "Західна\~ агровиробнича\~ компанія",\~ТОВ \~"Захід\~ Агро"\~ про\~повернення земельних\~ділянок \~та \~скасування \~рішень \~державного \~реєстратора звернувся [PERSON] . В обґрунтування позову зазначає, що на підставі деражвних актів про право власності на землю він є власником земельних ділянок з кадастровими номерами 5624285300:11:003:0321 площею 0,26\~га,\~5624285300:10:001:0249\~площею 0,8\~га та 5624285300:11:002:0030\~площею 1,31\~га, які розташовані на території колишньої Мощаницької сільської ради Острозького району Рівненської області. В червні 2022 йому стало відомо, що щодо належних йому земельних ділянок було зареєстровано право оренди за ТОВ "Західна агровиробнича компанія". Підставою для державної реєстрації державним реєстратором стали додаткові угоди до договорів оренди землі, укладені між ТзОВ "Захід-Агро", ТОВ "Західна агровиробнича компанія" та ним. Строк дії оренди: 7 років. Посилається на те, що між ним та ТОВ "Західна агровиробнича компанія" наявний спір про право користування земельними ділянками, належними йому, оскільки вищевказаних додаткових угод щодо передачі права оренди земельних ділянок він не підписував, їхні умови не погоджував та на укладення таких угод нікого не уповноважував, з ним не узгоджувалися умови вказаних додаткових угод. Зазначає, що наразі ТОВ "Західна агровиробнича компанія" користується належними йому земельними ділянками, чим порушує його права на користування та розпорядження належним йому майном. Вказуючи на\~те,\~що відповідач\~користується земельними\~ділянками без\~відповідної правової\~підстави,\~оскільки додаткові\~угоди до\~договорів оренди\~землі позивачем\~не укладалися,\~просить зобов`язати\~ТОВ «Західна\~агровиробнича компанія»\~повернути належні\~йому земельні\~ділянки з кадастровими номерами 5624285300:11:003:0321 площею 0,26\~га,\~5624285300:10:001:0249\~площею 0,8\~га та 5624285300:11:002:0030\~площею 1,31\~га, які розташовані\~на території\~колишньої Мощаницької\~сільської ради\~Острозького району\~Рівненської області, а також скасувати рішення про державну реєстрацію права оренди вказаних земельних ділянок за ТОВ "Західан агровиробинча компанія". \~\~\~Ухвалою Острозького районного суду від 23.08.2022 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву, задоволено клопотання позивача про витребування доказів та зобов`язано ТОВ "Захід Агро" та ТОВ "Західна агровиробнича компанія" надати оригінали договорів оренди б/н від 01.04.2015, 17.04.2015, 13.04.2016 та додаткових угод до них щодо спірних земельних ділянок. Ухвалою від 14.11.2022 за клопотанням представника позивача у справі призначено судову почеркознавчу експертизу. Відповідно до норм ст. 83 ЦПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. \~ \~ \~ \~ В поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач ТОВ «Західна агровиробнича компанія» позов не визнав, заперечив проти позову та просив у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що право оренди на належні позивачу земельні ділянки з кадастровими номерами 5624285300:10:001:0249, 5624285300:11:002:0030, 5624285300:11:003:0321, зареєстровано за ТОВ «Західна агровиробнича компанія» на підставі договорів оренди землі від 01.04.2015, 17.04.2015, 13.04.2016 із внесеними згідно додаткових угод змінами. Факт реєстрації права оренди на вказані земельні ділянки підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наданих позивачем разом з позовом. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач також вказує на те, що позивач отримував від відповідача орендну плату, та сплата відповідачем орендної плати спростовує доводи позивача щодо не підписання ним вищевказаних договорів оренди, що вказує на те, що ці правочини ним підтверджувались. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просить його задоволити. Представники відповідачів в судове засідання повторно не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у встановленому законом порядку, відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України та шляхом розміщення оголошення на сайті Судової влади. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Європейський суд з прав людини в п. 41 рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження та добросовісно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України», заява N8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007 та «Трух проти України», заява N50966/99 від 14.10.2003). Також сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що відповідачі були належним чином повідомлені про дату, місце і час розгляду справи, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, визначивши юридичну природу правовідносин і закон який їх регулює, дослідивши подані письмові докази в їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належать земельні ділянки з кадастровими номерами 5624285300:11:003:0321, площею 0,26 га, 5624285300:10:001:0249, площею 0,8 га, 5624285300:11:002:0030, площею 1,31 га, що знаходяться на території Острозької МТГ Рівненського району Рівненської області (колишня Мощаницька сільська рада Острозького району Рівненської області), що підтверджується державними актами на право приватної власності на землю та інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.06.2022. З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.06.2022 року вбачається, що державним реєстратором КП "Реєстраційний центр" Городищенської сільської ради Рівненської області на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.03.2018, індексний номер рішення 40053342, 40053329, рішення від 07.03.2018, індексний номер рішення 40047303, зареєстровано право оренди вищевказаних земельних ділянок за ТОВ «Західна агровиробнича компанія», орендодавцем яких вказано позивача [PERSON] , та підставою для реєстрації права оренди такої земельної ділянки зазначено додаткові угоди до договорів оренди землі. (а.с.18-23) Згідно ст.\~90\~ЗК України власники земельних ділянок мають право передавати їх в оренду. Згідно ч. 2 ст.\~792\~ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно ч.1 ст.2\~Закону України\~«Про оренду\~землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. За змістом ст.\~124\~ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян та юридичних осіб здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно з ст.\~16\~Закону України\~«Про оренду\~землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст.\~407\~ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Отже, користуватися чужою земельною ділянкою, яка належить особі на праві приватної власності, можливо на праві оренди, підставою для якої є відповідний договір оренди. Як визначено ч. 1 ст.\~627\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). В силу вимог ч.ч. 1-3 та ч.ч. 5-6 ст.\~203\~ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Відповідно до ч. 1 ст.\~205\~ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст.\~207\~ЦК України встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як визначено в ст.\~13\~Закону України\~«Про оренду\~землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч. 1 ст.\~14\~Закону України\~«Про оренду\~землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що договір оренди землі укладається в письмовій формі. Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відповідно до ст.\~204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч.ч. 2-3 ст. 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст.ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. Коли ж сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належать земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастрові номери 5624285300:11:003:0321, площею 0,26 га, 5624285300:10:001:0249, площею 0,8 га, 5624285300:11:002:0030, площею 1,31 га, що знаходяться на території Острозької МТГ Рівненського району Рівненської області (колишня Мощаницька сільська рада Острозького району Рівненської області).\~\~\~\~\~\~\~\~ Сторонами не заперечується факт укладення між позивачем та ТОВ "Захід Агро" договорів оренди земельних ділянок від 01.04.2015, 17.04.2015, 13.04.2016. Разом з тим, між позивачем та ТОВ "Захід Агро", ТОВ "Західна агровиробнича компанія" були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно додаткові угоди до вказаних договорів оренди землі, за умовами яких право оренди вказаних земельних ділянок зареєстровано за ТОВ "Західна агровиробнича компанія" та сторонами визначено, що договори оренди землі укладено на 7 років з правом пролонгації. Зазначені додаткові угоди були зареєстровані державним реєстратором КП "Реєстраційний центр" Городищенської сільської ради Рівненської області. Однак, як стверджує позивач, про наявність таких додаткових угод йому стало відомо лише в червні 2022 року, при цьому з доводів позивача судом встановлено, що вищевказані додаткові угоди до договорів оренди землі він не укладав та не підписував, інших осіб на його укладення та підписання не уповноважував, істотні та інші умови вищевказаних угод з ним, як з власником земельних ділянок, не узгоджувались. Відповідач ТОВ «Західна агровиробнича компанія» обов`язок по наданню додаткових угод виконав, що надало можливість призначити та провести по справі судову почеркознавчу експертизу, яка підтвердила пояснення позивача щодо неукладення ним зазначених додаткових угод. Так, відповідно до висновку експерта №СЕ-19/118-22/12002-ПЧ від 02.02.2023 встановлено, що підпис від імені [PERSON] в графі "Орендодавець" у додатковій угоді від 20.12.2017 до договору оренди землі від 01.04.2015 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5624285300:11:003:0321 виконаний не [PERSON] а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] в графі "Орендодавець" у додатковій угоді від 20.12.2017 до договору оренди землі від 17.04.2015 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5624285300:10:001:0249 виконаний не [PERSON] а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] в графі "Орендодавець" у додатковій угоді від 20.12.2017 до договору оренди землі від 13.04.2016 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5624285300:11:002:0030 виконаний не [PERSON] а іншою особою. Як вбачається, з вищевказаного висновку, він не містить будь-яких тверджень чи посилань експертів щодо невідповідної якості чи недостатньої кількості наданого для проведення експертизи матеріалу, що могло поставити під сумнів правильність виконання експертизи. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що для проведення судово-почеркознавчих експертиз, експертам було надано оригінали об`єктів дослідження, а у якості зразків почерку та підпису позивача для порівняльного дослідження було надано оригінали документів з підписами та почерком позивача. Отже, експерт, дотримуючись вимог Інструкції провів дослідження на підставі оригіналу об`єкта дослідження, використовуючи для порівняльного дослідження оригінали документів, на яких містився підпис позивача. Крім того, експертами надано вичерпну відповідь на поставлені судом питання, які є чіткими та конкретним, а тому суд вважає такі висновки належними та допустимими доказами у цій справі. Оскільки, відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і ці дані встановлюються, в тому числі висновками експертів, то зважаючи на те, що зазначений висновок експерта містить інформацію щодо предмета доказування, тобто є належним (ст.77 ЦПК України), не одержані в порушення порядку, встановленого законом та на їх підставі в сукупності з іншими доказами, можна встановити дійсні обставини справи, то суд при вирішенні справи вважає його допустимим та бере до уваги. При цьому суд виходить також з того, що відповідно до ст. 12\~ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з ст.\~80\~ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5-7 ст.\~81\~ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Будь-яких доказів на підтвердження заперечень проти вимог позивача відповідачами надано не було. Отже, відповідачами не спростовано твердження позивача про те, що оспорювані правочини не було укладено, як і не доведено обставин їх укладення. Також суд зауважує про неприйнятність доводів представника відповідача про те, що з моменту укладення спірних додаткових угод до договорів оренди землі, відповідачем належним чином виконуються свої зобов`язання, а позивач протягом всього часу отримував орендну плату, й тим самим приймав від відповідача виконання умов оспорюваних правочинів. Однак, прийняття таких умов не може свідчити про укладення правочинів щодо оренди земельних ділянок і їх дійсність та відповідність вимогам ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України, правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Між тим, ст.\~18\~Закону України\~«Про оренду\~землі» визначено, що договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц. Таким чином, зазначені твердження відповідача «Західна агровиробнича компанія» є помилковими. За змістом ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд зауважує, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Згідно з ч. 4 cт. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, згідно з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору в мотивувальній частині судового рішення. Окрім того, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.11.2019 у справі №487/10132/14-ц). Отже, встановивши, що спірні додаткові угоди до договорів оренди позивачем не підписувалися, тобто не є укладеними, суд вбачає, що власник земельних ділянок вправі захищати своє порушене право на користування земельними ділянками, спростовуючи факт укладення правочинів в мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельних ділянок. За змістом ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. З огляду на те, що спірні земельні ділянки вибули з володіння позивача поза його волею, витребування вказаних земельних ділянок з чужого незаконного володіння відповідає вимогам ст. 387 ЦК України. Відповідно до положень Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Державна реєстрація речових прав та їх обтяжень здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до cт. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. \~ \~ \~ \~Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні записи про право оренди земельних ділянок за ТОВ «Західна агровиробнича компанія», які не ґрунтуються на укладених договорах оренди землі, порушує права та законні інтереси позивача на користування та розпорядження земельними ділянками шляхом передання їх в оренду іншим особам, то ефективним способом захисту порушених прав позивача є скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію прав оренди на земельні ділянки за відповідачем, що забезпечить реальне відновлення порушених прав. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19. Разом з тим, скасування рішення про державну реєстрацію певних речових прав, запису про їх реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є способом захисту права позивача на спірні земельні ділянки від його порушення іншою особою, за якою зареєстроване право щодо оренди. Враховуючи наведене, а також специфіку договорів оренди землі, зокрема те, що при укладені договору, сторонами повинні бути узгодженні всі істотні умови, суд вважає, що порушення прав [PERSON] як власника, у зв`язку із наявністю додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок, предметом яких є належні йому земельні ділянки, без його згоди, позбавляє можливості позивача вільно розпоряджатися та користуватися його земельними ділянками. Суд, оцінивши подані позивачем докази, вважає їх належними, допустимими та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач, а сукупності, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи. Оскільки підставами позову є не підписання позивачем спірних додаткових угод до договорів оренди, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення угод на вказаних у них умовах, що було підтверджено в ході судового розгляду, а тому права позивача підлягають захисту. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення перешкоди в користуванні земельними ділянками шляхом їх повернення та скасування рішень державного реєстратора щодо державної реєстрації права оренди спірних земельних ділянок є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору, керується ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з огляду на те, що позов задоволено повністю, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача, слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 6450,60 грн. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved