Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним вище позовом, який обґрунтовується тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] - [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт від 01 квітня 1985 року, за яким все своє майно заповіла [PERSON] 13 березня 2016 року [PERSON] звернулася до державного нотаріуса для складення заяви про прийняття спадщини. У нотаріальній конторі позивачу було роз`яснено, що вона як пенсіонер мала б право на частку в спадковому майні (обов`язкова частка). 05 червня 2018 року Бобровицьким районним судом Чернігівської області відкрите провадження у справі № 729/559/18 (№ 2/729/262/18). Після отримання копії ухвали про відкриття провадження у цій справі та відповідних документів позивач звернулася до Бобровицької районної державної нотаріальної контори з метою з`ясування питання дійсності заповіту [PERSON] від 14 лютого 1992 року та отримання його копії. Позивач наполягає, що оспорюваний заповіт [PERSON] не підписувала, а тому у ньому відсутнє волевиявлення заповідача. Заповіт повинен бути визнаний недійсним. У позовній заяві [PERSON] просить суд визнати недійсним заповіт від 14 лютого 1992 року від імені [PERSON] , посвідчений секретарем виконавчого комітету Рудьківської сільської ради та зареєстрований за № 19. У відзиві на позовну заяву відповідачем [PERSON] зазначається про те, що позов є необґрунтованим, не підтвердженим жодними доказами. Позивач пропустила строк позовної давності на звернення до суду, оскільки про існування другого заповіту спадкодавця вона довідалася у 2016 році, а до суду звернулася лише у 2021 році. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01 квітня 1985 року [PERSON] склала заповіт на ім`я [PERSON] , за яким все своє майно де б воно не було, з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона буде мати право заповіла останній. Заповіт посвідчено 01 квітня 1985 року секретарем виконавчого комітету Рудьківської сільської Ради народних депутатів трудящих Бобровицького району Чернігівської області та зареєстровано у реєстрі за № 8. 14 лютого 1992 року [PERSON] склала заповітне розпорядження, за яким все своє майно де б воно не було, з чого б воно не складалося, взагалі все те, що їй буде належати по акту розділу майна від 07 травня 1976 року жилого будинку по [ADDRESS] від бувшого чоловіка [PERSON] на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] . Заповіт посвідчений 14 лютого 1992 року секретарем виконавчого комітету Рудьківської сільської Ради народних депутатів трудящих Бобровицького району Чернігівської області [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 19. [INFO] [PERSON] померла (Актовий запис № 16 від 15 січня 2016 року, складений виконавчим комітетом Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області). Спадкова справа до майна [PERSON] , яка померла [INFO] , заведена Бобровицькою районною державною нотаріальною конторою. До нотаріальної контори 01 липня 2016 року надійшла нотаріально посвідчена заява [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] від 30 березня 2016 року. 23 січня 2019 року до нотаріальної контори надійшла нотаріально посвідчена заява [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] від 23 січня 2019 року. У провадженні Бобровицького районного суду Київської області перебувала цивільна справа № 729/559/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2018 року визначено [PERSON] додатковий строк в три місяці з дня набрання судовим рішенням законної сили для подання до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] . Постановою Чернігівського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року залишено без зміни рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2018 року. Постановою Колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 24 липня 2020 року залишені без зміни рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2018 року та постанова Чернігівського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року. 17 вересня 2020 року державним нотаріусом Бобровицької районної державної нотаріальної контори Чернігівської області Романенко Н.М. видано Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] , зареєстровані у реєстрі за № 2-1787, № 2-1790, № 2-1793, № 2-1796, № 2-1799, № 2-1800. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2021 року призначено у цій справі судову-почеркознавчу експертизу. Відповідно до Висновку експерта № 2-18/08 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 361/5263/21 (провадження № 2/361/3052/21) Українського центру судових експертиз від 18 серпня 2022 року, - підпис від імені [PERSON] , зображення якого міститься у рядку «Підпис:» у технічній копії заповіту від 14 лютого 1992 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідченого секретарем виконавчого комітету Рудьківської сільської Ради народних депутатів Бобровицького району Чернігівської області Омеляшко Г.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 19, виконаний [PERSON] . Відповідно до статей 202, 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (статті 1233, 1257 ЦК України). Статтями 1223, 1270 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктами 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 передбачено, що при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач зокрема, має право: - призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); - охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати в майбутньому. Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Статтями 4, 12, 13 ЦПК України чітко визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із статтями 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на обраний спосіб захисту порушених прав, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним задоволенню не підлягають через їх недоведеність.

Outcome: dismissed