Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

Слов`янська окружна прокуратура Донецької області звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним наказу, витребування земельної ділянки, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що Слов`янською окружною прокуратурою під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження №42021051720000003 від 06 січня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України виявлено факт порушення вимог Земельного кодексу України при наданні Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області протягом 2018 року у приватну власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Наказом начальника Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року №2650-СГ [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності на території Райгородської селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів площею 2,0 га та надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885. На підставі вказаного Наказу 18 вересня 2018 року державним реєстратором Слов`янської районної державної адміністрації Донецької області Булошник І.О. зареєстровано право власності за [PERSON] на вказану земельну ділянку (номер запису про право власності №28047778). Водночас, вказаний наказ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року №2650-СГ винесено з порушенням норм земельного законодавства та підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка, яка передана за вказаним Наказом [PERSON] , поверненню на користь держави з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання (ч.4 ст.116 ЗК України у редакції станом на момент видачі Наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року №2650-СГ). Відповідно до ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, а саме: б) для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара. При цьому, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №320544826, [PERSON] на підставі Наказу начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 11 листопада 2016 року №2398-СГ отримала безоплатно у власність земельну ділянку площею 2,0 га (кадастровий номер 1424256200:11:000:0770) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності Райгородської селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів. 16 листопада 2016 року державним реєстратором за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану ділянку. В подальшому, [PERSON] 25 травня 2017 року уклала Договір купівлі-продажу земельної ділянки з Кадастровим номером 1424256200:11:000:0770 з [PERSON] та 25 травня 2017 року приватним нотаріусом право власності [PERSON] припинено, право власності [PERSON] зареєстровано. Таким чином, [PERSON] у своєму клопотанні, яке зареєстроване в ГУ Держгеокадастру у Донецькій області 22 серпня 2018 року за №К-4075/0/36-18, всупереч вимогам ст.ст.116, 118, 121 ЗК України при зверненні до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області приховала той факт, що раніше отримала безоплатно земельну ділянку та використала право на безоплатну приватизацію для ведення особистого селянського господарства та не повідомила про це орган Держгеокадастру. Таким чином, [PERSON] на час отримання земельної ділянки з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885 (Наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року №2650-СГ) використала своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання (Наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 11 листопада 2016 року №2398-СГ). Такі дії призвели до вибуття з державної власності земельної ділянки з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885 сільськогосподарського призначення площею 2,0 га державної власності, що розташована на території Райгородської селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів (на теперішній час Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що вказана земельна ділянка у подальшому, на підставі договорів купівлі-продажу передана у приватну власність [PERSON] 12 листопада 2018 року приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Панченко А.В. на підставі Договору купівлі-продажу від 12 листопада 2018 року №4500 внесено відомості про вчинений правочин в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, Реєстр прав власності на нерухоме майно та зареєстровано право власності на земельну ділянку з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885 за [PERSON] . З огляду на те, що оспорюваний Наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області підлягає визнанню недійсним, то відсутні правові підстави для збереження цієї земельної ділянки у [PERSON] , який придбав вказану земельну ділянку у [PERSON] . З огляду на подальше відчуження незаконно переданого у приватну власність майна (земельної ділянки з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885), інтереси власника Миколаївської міської територіальної громади порушені спір щодо його витребування від нового власника підлягає вирішенню в судовому порядку. За цих обставин, самостійний позов про визнання незаконним та скасування Наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не виконує в повній мірі функції захисту державних інтересів, що вказує на необхідність витребування майна від нового власника. Згідно з п.24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України органам місцевого самоврядування надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишились у державній власності (вказаний пункт набув законної сили 27 травня 2021 року згідно з Законом України №1423-ІХ від 28 квітня 2021 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин»). Статтею 80 ЗК України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Згідно з ч.1,2 ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. На підставі викладеного, Миколаївська міська рада Краматорського району Донецької області набула право розпорядження землями державної власності, а отже, має право на захист порушеного інтересу у суді в даному випадку. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто, у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Окрім наведеного, оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладено з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Разом з тим рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Враховуючи викладене, Наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року №2650-СГ про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885 площею 2,0000 га, підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885, що знаходиться за межами населених пунктів на території Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району, власником якої на теперішній час є [PERSON] , витребуванню у комунальну власність на користь Миколаївської міської територіальної громади. Відповідно до п.3 ст.131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання додержання законності передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності, яке проведено з грубим порушенням вимог чинного законодавства. Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. За таких обставин, витребування земельної ділянки у [PERSON] становить «суспільний», «публічний» інтерес, оскільки вказане є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання безоплатної передачі у власність громадянам земель сільськогосподарського призначення, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності. У зв`язку з тим, що [PERSON] , зловживаючи своїм правом, набула спірну земельну ділянку у власність внаслідок вчинення неправомірних дій, а саме: не повідомила ГУ Держгеокадастру у Донецькій області про те, що раніше скористалась правом на безоплатну приватизацію земельної ділянки для аналогічних потреб, а навпаки ввела в оману, зазначаючи, що не отримувала раніше земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, отримала незаконні переваги порівняно з іншими громадянами, та в подальшому відчужила земельну ділянку [PERSON] , чим порушено суспільний інтерес на законність у цій сфері, порушено гарантовану ст. 21 Конституції України рівність прав всіх громадян, оскільки кожен громадянин має право лише одноразово використати своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для певної категорії потреб. Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не могли законно набути права приватної власності на спірну земельну ділянку. Натомість вони набули такого права власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим в результаті прийняття органом виконавчої влади незаконного наказу та наступного укладення договору купівлі-продажу. Земельна ділянка підлягає поверненню в комунальну власність Миколаївської міської територіальної громади в особі Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої на даний час виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району. Про виявлені порушення та намір звернутися до суду Слов`янська окружна прокуратура повідомила листом Миколаївську міську військову адміністрацію Краматорського району Донецької області, на що отримала відповідь, що у зв`язку зі збройною агресією РФ Миколаївська міська рада не мала об`єктивної можливості належним чином вживати заходи щодо захисту порушених інтересів територіальної громади. Крім того, Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району не має можливості самостійно звернутися до суду з позовною заявою, у зв`язку з відсутністю коштів на сплату судового збору. Також, військова адміністрація зазначає, що на території громади тривають обстріли території громади та маються значні руйнування об`єктів нерухомості, отже бюджетні кошти використовуються першочергово на забезпечення основних потреб життєдіяльності населення та функціонування критичної інфраструктури. За таких обставин у Миколаївської міської військової адміністрації відсутні кошти на сплату судового збору. Деякі посадові та службові особи апарату військової адміністрації, у тому числі, з питань земельних відносин, перебувають в евакуації та працюють дистанційно, тому ведення позовної роботи є обмеженим, у тому числі, з причин технічної незабезпеченості. Враховуючи викладене, Миколаївська міська військова адміністрація самостійно пред`являти позов до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним Наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року №2650-СГ та витребування у [PERSON] на користь Миколаївської міської ради земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,0 га, Кадастровий номер 1424256200:06:000:0885, не буде. На всій території України з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан внаслідок широкомасштабного збройного вторгнення на територію України підрозділів ЗС РФ та нанесення ракетно-бомбових ударів, які розпочались 24 лютого 2022 року. Воєнний стан продовжено на підставі Указу Президента України від 07 листопада 2022 року №757/2022 затвердженого Законом України від 16 листопада 2022 року №2738-ІХ, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Відповідно до ст.21 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обмеження прав територіальних громад на місцеве самоврядування згідно з Конституцією та законами України може бути застосоване лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Згідно з абз.1 п.1 ч.2 ст.10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у разі утворення військової адміністрації населеного пункту (населених пунктів) Верховна Рада України за поданням Президента України може прийняти рішення про те, що у період дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування начальник військової адміністрації крім повноважень, віднесених до його компетенції цим Законом, здійснює повноваження сільської, селищної, міської ради, її виконавчого комітету, сільського, селищного, міського голови. Згідно з Указом Президента України від 04 липня 2022 року №469/2022 «Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Донецькій області» утворено Миколаївську міську військову адміністрацію Краматорського району Донецької області. Відповідно до Постанови від 30 серпня 2022 року №2542-ІХ «Про здійснення начальниками військових адміністрацій населених пунктів у Донецькій області повноважень, передбачених частиною другою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану в Україні та 30 днів після його припинення чи скасування начальник Миколаївської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області крім повноважень, віднесених до його компетенції Законом України «Про правовий режим воєнного стану», здійснює повноваження відповідної міської ради, її виконавчого комітету, відповідного міського голови. З огляду на вказане, Миколаївська міська рада Краматорського району Донецької області (повноваження якої на теперішній час здійснює Миколаївська міська військова адміністрація) визначена прокурором позивачем у справі, як особа, яка наділена повноваженнями щодо розпорядження землями територіальної громади в межах, визначених Земельним кодексом України, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного законодавства, тобто, є уповноваженим на захист інтересів держави органом. Необхідність реагування органів прокуратури з метою захисту інтересів держави виникла у зв`язку з бездіяльністю Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області в частині повернення у власність територіальної громади землі, оскільки останній з моменту набрання законної сили 27 травня 2021 року положень п.24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України та набуття повноважень на розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, та з моменту повідомлення Слов`янської окружної прокуратури стало відомо про вказані порушення та до теперішнього часу не вжито заходів щодо витребування земельної ділянки, яка вибула з власності держави (на час її вибуття) незаконно, поза волею держави. В зв`язку з викладеним, позивач просить суд: - визнати недійним Наказ ГУ Держгеокадастру в Донецькій області №2650-СГ від 05 вересня 2018 року, яким затверджено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності та надано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 2,0 га з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885; - витребувати у [PERSON] на користь власника земельної ділянки Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої на даний час виконує Миколаївська міська військова адміністрація, земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,0 га з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885, що розташована на території Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області; - стягнути з ГУ Держгеокадастру в Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] на користь Донецької обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору пропорційно позовних вимог у сумі 5\~368,00 грн. У судовому засіданні представник позивача - прокурор Слов`янської окружної\~прокуратури Швець В.А. підтримав заявлені позовні вимоги, на обґрунтування яких послався на обставини, викладені у Позовній заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник особи, в інтересах якої заявлено позов,\~Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області, повноваження якої на даний час виконує Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Представник відповідача,\~Головного управління\~Держгеокадастру у\~Донецькій області,\~ [PERSON] ,\~будучи належним\~чином повідомленою\~про дату,\~час та\~місце проведення\~судового засідання,\~до судового\~засідання не\~з`явилася,\~на адресу\~суду надала\~заяву про\~розгляд справи\~без участі\~представника Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, а також відзив, в якому зазначила наступне. Як вбачається зі змісту позову, на підставі наказу Головного управління від 05 вересня 2018 року №2650-СГ [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів загальною площею 2,0000 га, та надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885. Відповідно до пункту 1 статті 116 Земельного Кодексу України (далі ЗК України) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно з положеннями частин 9, 10 статті 118\~ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а у разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Згідно з частиною 1 статті 121\~ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів не більше 0,01 гектара. Основним нормативно-правовим актом земельного законодавства України передбачено право громадянина приватизувати безоплатно лише одну земельну ділянку площею до 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства. Всупереч зазначеному, [PERSON] двічі звернулась до органу уповноваженого з розпорядження земельними ділянками з клопотанням щодо відведення їй безоплатно у власність земельної ділянки. Вона приховала той факт, що раніше нею вже було отримано безоплатно у власність іншу земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства. Також, [PERSON] у своєму клопотанні зазначено, що вона ознайомлена з вимогами ЗК України та що право на безоплатну приватизацію нею раніше не використано. Отже, Головне управління, приймаючи наказ від 05 вересня 2018 року №2650-СГ діяло в межах повноважень, а тому вищезазначений наказ винесено без порушень норм земельного законодавства, тому він не підлягає визнанню недійсним. Враховуючи зазначені норми закону Головне управління не наділене функціями, повноваженнями та обов`язком перевіряти достовірність інформації про реалізоване право безоплатної приватизації земельних ділянок. Крім того, не встановлений обов`язок ведення та моніторингу осіб, які реалізували право безоплатної приватизації земельних ділянок. Також, представник відповідача зазначив, що Наказ Головного управління про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки вичерпав свою дію фактом його виконання, результатом якого є реєстрація речового права на нерухоме майно. Також, представник відповідача зазначила, що у спорі про витребування майна вимога про визнання недійсним наказу Головного управління не є ефективним способом захисту, а тому є підстави для відмови в задоволенні цієї вимоги. Крім того, прокурор пред`явив вимогу про визнання незаконним та скасування Наказу Головного управління, відповідачем зазначив Головне управління. Отже, в частині цієї позовної вимоги позов фактично пред`явлений державною (в особі прокурора) до неї самої (в особі Головного управління), проте позивач і відповідач не можуть збігатись, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що в разі якщо держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність на рівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, зокрема, у цивільних (господарських) відносинах розглядається як поведінка держави у цих відносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава (зокрема, цивільних, господарських), органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах (пункти 6.21, 6.22 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 5023/10655/11 від 20 листопада 2018 року, пункти 4.19, 4.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18). Отже, під час розгляду спору в суді фактичною стороною у справі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Разом з тим позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність зазначеного наказу без заявлення вимоги про визнання його незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19). Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, також у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18. Враховуючи вищезазначене, Головне управління дійшло висновку, що є неналежним відповідачем по справі, що суперечить законодавству і заявлені позовні вимоги прокурором до Головного управління є безпідставні. У зв`язку\~з прийняттям\~Указу Президента\~України від\~24\~лютого 2022\~року №\~64/2022\~«Про ведення\~воєнного стану\~в України»\~з 25\~лютого 2022\~року працівники\~Головного управління\~частково знаходяться\~у простої. Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з веденням активних бойових дій на території Донецької області за для збереження життя та здоров`я, а також тривале перебування працівників у робочий час в укритті під час повітряної тривоги, вимкнення світла та відсутність інтернету, у відзиві зазначено про неможливість забезпечити явку представника Головного управління на судове засідання. В зв`язку з викладеним представник Головного управління просив розглянути справу без участі представника Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, відмовити у задоволені позовних вимог до Головного управління у повному обсязі, визнати Головне управління неналежним відповідачем по справі. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи на 08.05.2023 повідомлялася належним чином, про що свідчить Повідомлення про вручення поштового відправлення [PERSON] 18 квітня 2023 року. 03 квітня 2023 року відповідач надала на адресу суду заяву про відкладення розгляду справи, зазначила, що бажає приймати участь у судовому засіданні, проте приміщення суду наразі зачинено, судові засідання відбуваються онлайн, проте вона не має технічної можливості приймати в них участь. Суд зазначає, що згідно зі ст.\~12-2\~Закону України\~«Про правовий\~режим воєнного\~стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Відповідно до статті 26\~Закону України\~«Про правовий\~режим воєнного\~стану» правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінено територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місце знаходження судів. Отже, навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права людини на судовий захист не можуть бути обмежені. Можливість відкладення розгляду справ у зв`язку з воєнними діями, доцільне у випадку, якщо це перешкоджає учасникам процесу прибути до суду. Державна судова адміністрація розробила порядок проведення відеоконференцзв`язку під час судового засідання за участі сторін поза межами приміщення суду. Таким чином, було передбачено використання системи EasyCon або інших доступних для суду та учасників судового процесу засобів, що забезпечують проведення судових засідань в режимі відеоконференцзв`язку. 24 лютого 2022 року Радою суддів України прийнято рішення «Щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах припинення повноважень ВРП та воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією збоку РФ», яким звернуто увагу усіх судів України, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена. 02 березня 2022 року Радою суддів України опубліковані рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з них основними є те, що особливості роботи суду визначаються виходячи з поточної ситуації у відповідному регіоні. При визначенні умов роботи суду у воєнний час необхідно керуватися реальними поточними обставинами, що склалися в регіоні. Громадянам роз`яснюється можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із воєнними діями та можливість розгляду справ в режимі відеоконференції. Розгляд справ по можливості відкладається (за винятком невідкладних судових розглядів), зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя. Якщо за об`єктивних обставин учасник провадження не може прибути в судове засідання суд може допустити участь такого учасника в режимі відеоконференції за допомогою будь-яких інших технічних засобів, в тому числі і власних. В наданій суду заяві відповідачем було зазначено, що вона отримала копію позовної заяви поштою. Крім того, заяву про відкладення відповідач також направила до суду Укрпоштою. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України») Суд приходить до висновку, що відповідач мала достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи та викладенням своїх доводів, проте наданим правом не скористалась. Суд вважає, що відповідач мала можливість надати свої заперечення по справі Укрпоштою, саме цим шляхом вона скористалась, коли просила відкласти розгляд справи та саме таким шляхом отримала позовну заяву з додатками, отже, саме таким шляхом, використовуючи послуги Укрпошти, відповідач мала змогу надати свої заперечення, проте жодних заяв, відзивів, заперечень або пояснень відповідач суду не надала. Суд направляв Укрпоштою відповідачу [PERSON] судову повістку про виклик до суду на 08 травня 2023 року. Суд звертає увагу, що відповідач жодним чином не обмежена у праві надати суду свої пояснення, викласти свою позицію по справі письмово та надати суду необхідні докази, направивши всі документи на адресу суду Укрпоштою, оскільки саме таким шляхом відповідач отримала позовну заяву та надала заяву про відкладення розгляду справи. Усі сторони наразі знаходяться в однакових умовах і технічна відсутність приймати участь у судовому засіданні не є безумовною перепоною у можливості розгляду справи, оскільки відповідач має можливість викласти свою позицію та донести її до суду, скориставшись послугами Укрпошти. За таких обставин, суд приходить до висновку, що право особи, щодо якої розглядається справа в суді, на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, порушене не було. Особі повинно бути відомо про час і місце розгляду справи, оскільки є можливість стежити за ходом справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. З таким висновком погодився ЄСПЛ у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» № 12307/16. В зв`язку з викладеним, з метою недопущення порушення прав інших учасників судового процесу та уникнення необґрунтованої тяганини по справі, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Статіва О.В., яка діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серія ВІ №1104320 від 16 вересня 2021 року, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, в обґрунтування своїх заперечень навела пояснення аналогічні викладеним у Відзиві, в задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі. 27 березня 2023 року до суду від представника відповідача [PERSON] , адвоката Статіви О.В., надійшов Відзив на позовну заяву, в якому вказано, що [PERSON] позов не визнає, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Прокурор просить суд витребувати земельну ділянку з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885 на користь власника земельної ділянки Миколаївської міської ради. Як на підставі виникнення у Миколаївської міської ради права на цю земельну ділянку прокурор посилається на розпорядження КМУ №710-р від 12 червня 2020 року «Про визнання адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Донецької області», як вбачається з тексту розпорядження, це розпорядження видано «Відповідно до абзацу першого пункту 7-1 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначити адміністративні центри та затвердити території територіальних громад Донецької області згідно з додатком». Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не містять норми, яка визнавала новоутворені громади правонаступниками держави щодо земельних правовідносин, які існували до їх утворення. Тобто, Миколаївська міська рада набула прав на земельні ділянки в межах, встановлених Розпорядженням КМУ в червні 2020 року і, відповідно, усі земельні ділянки, які на той час не мали власників, увійшли до комунальної власності Миколаївської міської ради, і згідно з ст. 83 ЗК України належать на праві приватної власності територіальній громаді. Земельна ділянка, яку просить витребувати прокурор, була в 2018 році передана державою у приватну власність і на момент прийняття Розпорядження КМУ №710-р перебувала у приватній власності [PERSON] , і тому у Миколаївської міської ради відсутні підстави для її витребування на свою користь, так як Миколаївська міська рада ніколи не була власником цієї земельної ділянки. Крім того, позивачем зазначено, що в інтересах Миколаївської міської ради виступає Миколаївська міська військова адміністрація. Як на підставу представництва прокурор посилається на Закон України «Про правовий режим воєнного стану», Указ Президента України від 04 липня 2022 року «Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Донецькій області» та Постанову від 30 серпня 2022 року №2542-ІХ «Про здійснення начальниками військових адміністрацій населених пунктів у Донецькій області повноважень, передбачених частиною 2 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», але жоден з цих нормативних актів не наділяє Миколаївську міську військову адміністрацію представницькими функціями та правом виступати від імені чи в інтересах Миколаївської міської ради. Миколаївська міська рада та Миколаївська міська військова адміністрація є окремими юридичними особами, кожна з яких виконує свої функції самостійно. З віндикаційним позовом до суду може звернутися тільки власник, але прокурор не надав жодного доказу на підтвердження того, що Миколаївська міська рада на момент видання, як вважає прокурор, недійсного наказу ГУ Держгеокадастру в Донецькій області була власником спірної ділянки. Порядок передачі земель внормований ст. 117 ЗК України. На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. Відповідно до перехідних положень ЗК України розділ Х п.24, який набув чинності 17 травня 2021 року «З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: …….Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними…..». З огляду на те, що саме ЗК України є спеціальним законом, що внормовує земельні відносини, саме його положення підлягають застосуванню при вирішенні спору. Прокурор наполягає, що саме з моменту набуття чинності п.24 перехідних положень Миколаївська міська рада набула права на спірну земельну ділянку. Проте, таке твердження, на думку представника відповідача, не відповідає нормам ЗК України та не підтверджується належними доказами. Миколаївська міська рада не є правонаступником держави у спірних відносинах, до неї виключно переходить право на земельні ділянки, які належали державі за виключенням тих, що перебувають у приватній власності. При створенні Миколаївської територіальної громади, остання стала правонаступником тільки Рай-Олександрівської сільської ради та Малинівської сільської ради. Райгородська селищна рада не перебуває в процесі припинення і є окремою юридичною особою. У Постанові від 10 червня 2020 року №914/1419/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов наступних висновків. «Відповідно до ч. 1 ст.\~317\~ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. З метою захисту порушеного права власності неволодіючий власник може звернутись до суду з позовом до незаконно володіючого не власника та вимагати повернення свого майна із чужого незаконного володіння. З аналізу змісту ЦК України вбачається, що власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (ст. 387 ЦК України), а також від особи, яка набула майно безвідплатно в особи, що не мала право його відчужувати (ч. 3 ст. 388 ЦК України). Передумовами та матеріальними підставами захисту права власності на нерухоме майно у спосіб, визначений в ст. 387, 388 ЦК України, є наявність підтвердженого належними доказами права власності. Тобто, особа, яка звертається до суду, або в інтересах якої звертається інша особа, з вимогою про витребування майна з незаконного володіння, як у добросовісного так і недобросовісного набувача, повинна довести право власності позивача на майно, що перебуває у чужому володінні. Позов, заявлений на підставі ст. 388 ЦК України, підлягає задоволенню у випадках, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у володінні іншої особи, залишається право на це майно. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази.» Під час вибуття спірної ділянки, вона була власністю держави і перебувала за межами населеного пункту. Повноваження щодо розпорядження такими ділянками були надані Головним управлінням Держгеокадастру. Право на витребування у [PERSON] земельної ділянки виникає внаслідок доведеності неправомірності її вибуття від первісного власника і доведеності недобросовісності набувача. Тобто, обов`язковими умовами є доведення права позивача на майно та недобросовісна поведінка відповідача. [PERSON] зазначив, що позивач не є власником спірної ділянки, ніколи не мав на неї права, що унеможливлює задоволення його вимог. Щодо добросовісності [PERSON] , то він позбавлений можливості заявити позов про визнання його добросовісним набувачем, так як такий спосіб порушеного права не передбачений чинним ЦК України. У сформованій судовій практиці Верховний Суд наголошує, що добросовісність набувача має встановлюватися як підстава для відмови у задоволенні позову саме під час розгляду справи. Верховний Суд України у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14 зазначив, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Даний висновок узгоджується з аналогічними висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц. Власником спірної ділянки станом на 2018 рік була Держава. Відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого Наказом Мінагрополітики та продовольства 29 вересня 2016 року за №333, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством. Реалізуючи свої повноваження, ГУ Держгеокадастру в Донецькій області 05 вересня 2018 року прийняв рішення у формі Наказу №2650-СГ, яким передав у власність [PERSON] земельну ділянку Кадастровий номер 1424256200:06:000:0885. Моментом виникнення у [PERSON] права власності був момент державної реєстрації, тобто, право [PERSON] на спірну ділянку виникло у спосіб, встановлений законом, що свідчить про наявність волі власника на вибуття земельної ділянки з його володіння. 12 листопада 2018 року [PERSON] продала належну їй ділянку [PERSON] . Усі вимоги закону [PERSON] були дотримані, право володіння спірною земельною ділянкою у нього виникло на законних підставах. Наведене свідчить про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки Кадастровий номер 1424256200:06:000:0885. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року по справі №925/1351/19, вирішуючи питання пропорційності втручання в право власності, зазначила наступне. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388\~ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16). На час укладення Договору купівлі-продажу від 05 вересня 2018 року було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. У Постанові від 20 листопада 2018 року у справі №372/2592/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Спірна земельна ділянка була набута [PERSON] на законних підставах з метою її подальшого використання в господарській діяльності, спірна ділянка входить до єдиного земельного масиву, який використовує у господарській діяльності фермерське господарство «Агросенс-13». [PERSON] сплачував податки та заробітну плату працівникам, які обробляли цю ділянку, і її вилучення не відповідає принципу справедливої рівноваги. У Постанові від 13 листопада 2019 року у справі №645/4220/16-ц Верховний Суд зробив висновок,що не може добросовісний набувач відповідати за бездіяльність влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству. Вищенаведені позиції Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду та стала практика Європейського Суду свідчать про те, що при вирішенні подібних спорів надмірний тягар не може покладатися на особу, яка є добросовісним набувачем майна, набула його на підставі відплатного договору та не могла знати про те, що особа, яка таке майно продала, не мала на то законного права. [PERSON] набув права на земельну ділянку у встановлений законом спосіб, усі вимоги закону щодо форми угоди купівлі-продажу, її посвідчення, були дотримані. На момент укладання угоди купівлі-продажу, право продавця [PERSON] було зареєстровано у встановленому законом порядку і на той час держава визнавала право, яке було зареєстроване за продавцем. Жодних обтяжень чи обмежень майно не мало. [PERSON] перед укладанням угоди перевірив підстави набуття продавцем права власності і жодних сумнівів такі підстави не викликали, також наявність законних підстав була перевірена нотаріусом, у якого також не виникло сумнівів щодо права [PERSON] на земельну ділянку. Все це свідчить про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем і його право на земельну ділянку також підлягає захисту тому, що виникло на законних підставах. 29 березня 2023 року представником позивача надано Відповідь на відзив відповідача [PERSON] , в якому зазначено наступне. Щодо не визначення, як на думку представника відповідача, процесуального статусу Миколаївської міської військової адміністрації, представник позивача вказав, що в даному позові Миколаївська міська рада Краматорського району Донецької області визначена позивачем у справі, як особа, яка наділена повноваженнями щодо розпорядження землями територіальної громади в межах, визначених Земельним кодексом України, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного законодавства, тобто є уповноваженим на захист інтересів держави органом. На всій\~території України\~з 24\~лютого 2022\~року введено\~воєнний стан внаслідок широкомасштабного збройного вторгнення на територію України підрозділів Збройних сил Російської Федерації та нанесення ракетно-бомбових ударів, які розпочались 24 лютого 2022 року. Воєнний стан продовжено на підставі Указу Президента України. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обмеження прав територіальних громад на місцеве самоврядування згідно з Конституцією та законами України може бути застосоване лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. При цьому,\~згідно з\~абз.\~1\~п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~10\~Закону України\~«Про правовий\~режим воєнного\~стану» у разі утворення військової адміністрації населеного пункту (населених пунктів) Верховна Рада України за поданням Президента України може прийняти рішення про те, що у період дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування начальник військової адміністрації крім повноважень, віднесених до його компетенції цим Законом, здійснює повноваження сільської, селищної, міської ради, її виконавчого комітету, сільського, селищного, міського голови. Згідно з указом Президента України від 04.07.2022 № 469/2022 «Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Донецькій області» утворено Миколаївську міську військову адміністрацію Краматорського району Донецької області (Указ набрав чинності 05.07.2022). Відповідно до постанови від 30.08.2022 № 2542- ІХ «Про здійснення начальниками військових адміністрацій населених пунктів у Донецької області повноважень, передбачених частиною другою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану в Україні та 30 днів після його припинення чи скасування начальник Миколаївської міської військової адміністрацій Краматорського району Донецької області крім повноважень, віднесених до його компетенції Законом України «Про правовий режим воєнного стану», здійснює повноваження відповідної міської ради, її виконавчого комітету, відповідного міського голови. Таким чином, Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області на теперішній час наділена повноваженнями на захист порушеного інтересу Миколаївської міської ради у суді в даному випадку, однак земельна ділянка витребовується на користь власника Миколаївської міської ради, яка має статус позивача у даній справі. Наказом начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року № 2650-СГ [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності на території Райгородської селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів площею 2,0 га з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885. На підставі вказаного наказу, 18 вересня 2018 року зареєстровано право власності за [PERSON] на вказану земельну ділянку. Згідно з п.24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України органами місцевого самоврядування надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишились у державній власності (вказаний пункт набув законної сили 27.05.2021 року згідно Закону України № 1423-IX від 28.04.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин»). Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Згідно ч.1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Водночас, вказаний наказ ГУ Держгеокадастру у Донецької області від 05 вересня 2018 року № 2650-СГ винесено з порушенням норм земельного законодавства та підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка, яка передана за вказаним наказом [PERSON] , поверненню на користь Миколаївської міської ради, яка в силу змін у законодавстві набула права розпорядження землями державної власності, а отже, має право на захист порушеного інтересу у суді в даному випадку. В даному випадку Миколаївській міській раді надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишились у державній власності автоматично з 27.05.2021 року згідно Закону України № 1423-IX від 28.04.2021. Щодо добросовісності відповідача [PERSON] представник позивача зазначив наступне. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Згідно із п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Окрім наведеного, оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням,\~є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту (зокрема й такий спосіб захисту як визнання недійсним договору купівлі продажу). У таких відносинах захист прав особи, яка є власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, за наявності підстави, визначеної ст. 388 ЦК України, яка дає право витребувати майно у набувача майна за відплатним договором. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 04.12.2012 у справі № 3-55гс12. Разом з тим рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Пунктом 10 цієї ж постанови визначено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 Цивільного кодексу України. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Відповідна правова\~позиція викладена\~і у\~постановах Верховного\~Суду України\~від 17.10.2011\~у справі\~№ 3-103гс11,\~від 17.12.2014\~у справі\~№ 6-140цс14, від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15, від 30.11.2016 у справі\~№ 6-2069цс16, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.07.2017 у справі № 278/3862/14-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц. Велика Палата Верховного Суду (в постанові від 12 лютого 2020 у справі П/811/1640/17) звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). З огляду на вказане в разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Разом з тим, рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. ВП ВС в постанові від 12 лютого 2020 року у справі П/811/1640/17 звертає увагу, що метою індикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. 29 березня 2023 року представником позивача надано Відповідь на відзив відповідача Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, в якому зазначено наступне. Наказом начальника Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року №2650-СГ [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності на території Райгородської селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів площею 2,0 га та надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку з кадастровим номером 1424256200:06:000:0885. На підставі вказаного наказу 18 вересня 2018 року державним реєстратором Слов`янської районної державної адміністрації Донецької області Булошник І.О. зареєстровано право власності за [PERSON] на вказану земельну ділянку. Вказаний наказ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року №2650-СГ винесено з порушенням норм земельного законодавства та підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка, яка передана за вказаним наказом [PERSON] , поверненню на користь держави. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до\~ч.3\~ст.116\~ЗК України\~безоплатна передача\~земельних ділянок\~у власність\~громадян провадиться\~у разі:\~а)\~приватизації земельних\~ділянок,\~які перебувають\~у користуванні\~громадян; б)\~одержання земельних\~ділянок внаслідок\~приватизації державних\~і комунальних\~сільськогосподарських підприємств,\~установ та\~організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання (ч.4 ст.116 ЗК України у редакції станом на момент видачі наказу). Відповідно до ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. При цьому, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №320544826, [PERSON] на підставі наказу начальника Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 11 листопада 2016 року №2398-СГ отримала безоплатно у власність земельну ділянку площею 2,0 га (кадастровий номер 1424256200:11:000:0770) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, Райгородської селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів. Таким чином, [PERSON] у своєму клопотанні від 22 серпня 2018 року за №К-4075/0/36-18 всупереч вимогам ст.ст.116, 118, 121 ЗК України при зверненні до Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області приховала той факт, що раніше отримала безоплатно земельну ділянку та використала право на безоплатну приватизацію для ведення особистого селянського господарства та не повідомила про це орган Держгеокадастру. Як вбачається з матеріалів справи Головне управління Держгеокадастру при розгляді клопотання [PERSON] не дотрималось вимог ч.4 ст.116 ЗК України, а саме, не перевірило чи є у останньої на той час право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у розмірі 2,0 га та винесло наказ з порушенням земельного законодавства. За таких обставин наказ Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області підлягає визнанню недійсним. Щодо твердження про те, що прокурором пред`явлено позов в інтересах держави до самої держави та те, що відповідач та позивач не можуть збігатись, зазначає, що відповідно до п.3 ст.131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно із ч.4 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Необхідність реагування органів прокуратури з метою захисту інтересів держави виникла у зв`язку з бездіяльністю Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області в частині повернення у власність територіальної громади землі, оскільки останній з моменту набрання законної сили 27 травня 2021 року положень п.24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України та набуття повноважень на розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад та з моменту повідомлення Слов`янської окружної прокуратури стало відомо про вказані порушення та до теперішнього часу не вжито заходів щодо витребування земельної ділянки, яка вибула з власності держави (на час її вибуття) незаконно, поза волею держави. Таким чином, звернення прокурора до суду з цим позовом спрямовано на захист конкретного комунального майнового інтересу у сфері охорони від незаконного набуття та використання землі, як національного багатства. Тобто, прокурором подано позовну заяву в інтересах Миколаївської міської ради, а твердження Головного управління про те, що позивач та відповідач не можуть збігатися не відповідає дійсності, оскільки позиція ВС по справі №922/1830/19, на яку посилає Головне управління, стосується зовсім іншого випадку коли прокурор звертався як самостійний позивач, в даному випадку прокурор звертається в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради. Щодо визнання Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області неналежним відповідачем у справі, то визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів і обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Разом з цим, позовна заява до Головного управління пред`явлена у зв`язку з тим, що Головне управління Держгеокадастру при розгляді клопотання [PERSON] не дотрималось вимог ч.4 ст.116 ЗК України, а саме, не перевірило чи було у останньої на той час право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у розмірі 2,0 га та винесло наказ з порушенням земельного законодавства. За таких обставин, наказ Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області №2650-СГ від 05 вересня 2018 року підлягає визнанню недійсним, а Головне управління є належним відповідачем по справі. В зв`язку з викладеним, представник позивача позов просив задовольнити. 06 квітня 2023 року представник відповідача, Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області, [PERSON] , надала заперечення на відповідь на відзив, в яких стосовно твердження позивача відносно визнання недійним наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області зазначила, що порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії: 1) подання громадянином клопотання до органу, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, щодо отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивованої відмови у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема, з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів ст.186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до органу, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність. За результатами розгляду Головним управлінням відповідно до ст.ст. 151, 118, 121, 122, 186 ЗК України, Порядку ведення Державного земельного кадастру, ст. 50 Закону України «Про землеустрій» прийнято наказ Головного управління від 05 вересня 2018 року №2650-СГ, яким [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів площею 2,0000 га та надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку з кадастровим номером 1424256200:06:000:0885. Єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено у вищезазначеному порядку, а також відсутність відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження норми ст.118 ЗК України не містять. Отже, чинним законодавством чітко прописаний алгоритм дій для отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у приватну власність, а тому Головне управління не може відступати від норм законодавства та здійснення додаткових заходів не передбачено законодавством. А тому прийняття наказу було здійснено згідно вимогам чинного законодавства та не підлягає визнанню недійсним або таким що прийнятий з порушенням норм законодавства. Стосовно зауваження позивача про здійснення Головним управлінням державного нагляду (контролю) за додержанням земельного законодавства, використання та охороною земель усіх категорій і форм власності представник відповідача зазначає, що метою державного нагляду (контролю) за додержанням земельного законодавства, використання та охороною земель усіх категорій і форм власності є виявлення порушень під час користування земельними ділянками, а не здійснення додаткової перевірки на наявність інших земельних ділянок за заявником під час звернення до Головного управління за отриманням земельної ділянки безоплатно у власність. Отже, враховуючи вищевикладене, доводи позивача щодо здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням земельного законодавства, використання та охороною земель є безпідставними. Стосовно вимоги позивача на твердження Головного управління про те, що прокурором пред`явлено позов в інтересах держави до самої держави та те, що позивач та відповідач не можуть збігатись, а також, що Головне управління не є належним відповідачем по справі. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (п.35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Так, прокурор пред`явив вимогу про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління, відповідачем зазначив Головне управління. Отже, в частині цієї позовної вимоги позов фактично пред`явлений державою (в особі прокурора) до неї самої (в особі Головного управління), проте, позивач і відповідач не можуть збігатись, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору. Позивач у межах розгляду справи може посилатися на незаконність зазначеного наказу без заявлення вимоги про визнання його незаконним та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані. Представник Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області просила відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання наказу недійсним та стягнення понесених судових витрат з Головного управління. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. В судовому\~засіданні встановлено,\~що 22\~серпня 2016\~року [PERSON] \~було подано\~Клопотання,\~яке зареєстровано\~у Головному\~управлінні 22\~серпня 2016\~року за\~№ К-3797/0/5-16\~про надання\~дозволу на\~розроблення проекту\~землеустрою щодо\~відведення земельної\~ділянки безоплатно\~у власність\~площею 2,0000\~га сільськогосподарських\~угідь \~рілля,\~із земель\~сільськогосподарського призначення\~державної форми\~власності,\~що перебувають\~у запасі, на\~території Райгородоцької\~селищної ради\~Слов`янського району\~Донецької області для ведення особистого селянського господарства. 07 листопада 2016 року [PERSON] було подано Клопотання, яке зареєстровано у Головному управлінні 07 листопада 2016 року за № К-4859/0/5-16 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, для ведення особистого селянського господарства на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів площею 2,0000 га ріллі, з Кадастровим номером 1424256200:11:000:0770. Наказом начальника Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 01 вересня 2016 року №1926-СГ [PERSON] надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі, безоплатно у власність на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтовним розміром 2,0000 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 11 листопада 2016 року №2398-СГ [PERSON] затверджено Проект землеустрою та надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 2,0000 га (Кадастровий номер 1424256200:11:000:0770). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 січня 2023 року [PERSON] 16 листопада 2016 року на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 11 листопада 2016 року за №2398-СГ зареєструвала право власності на земельну ділянку за Кадастровим номером 1424256200:11:000:0770. 25 травня 2017 року [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2273, передала у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер 1424256200:11:000:0770, що розташована за адресою: Донецька область, Слов`янський район, на території Райгородоцької селищної ради, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18 січня 2023 року №320544826. 26\~червня 2018\~року [PERSON] \~було подано\~Клопотання,\~яке зареєстровано\~у Головному\~управлінні 26\~червня 2018\~року за\~№ К-2960/0/36-18\~про надання\~дозволу на\~розроблення проекту\~землеустрою щодо\~відведення земельної\~ділянки безоплатно\~у власність\~площею 2,0000\~га сільськогосподарських\~угідь \~ріллі,\~із земель\~сільськогосподарського призначення\~державної форми\~власності,\~що перебувають\~у запасі, на\~території Райгородоцької\~селищної ради\~Слов`янського району\~Донецької області для ведення особистого селянського господарства. Крім того, 22 серпня 2018 року [PERSON] було подано Клопотання, яке зареєстровано у Головному управлінні 22 серпня 2018 року за № К-4075/0/36-18 про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що перебувають у запасі, для ведення особистого селянського господарства на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів загальною площею 2,0000 га, з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885. Наказом начальника Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 25 липня 2018 року №2056-СГ [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі, безоплатно у власність на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтовним розміром 2,0000 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Наказом начальника Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року №2650-СГ [PERSON] затверджено Проект землеустрою та повторно надано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 2,0000 га (Кадастровий номер 1424256200:06:000:0885). 18 вересня 2018 року [PERSON] на підставі Наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року №2650-СГ зареєструвала своє право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер 1424256200:06:000:0885), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18 січня 2023 року №320545209. 12 листопада 2018 року [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 листопада 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В. та зареєстрованого в реєстрі за №4500, передала у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 2,0000 га, Кадастровий номер 1424256200:06:000:0885, що розташована за адресою: Донецька область, Слов`янський район, на території Райгородоцької селищної ради, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18 січня 2023 року №320545209. Відповідно до наказу №1 від 22 червня 2012 року [PERSON] з 22 червня 2012 року приступив до виконання обов`язків голови фермерського господарства «Агросенс-13». Крім того, представником відповідача, [PERSON] , надано суду податкову декларацію платника єдиного податку четвертої групи ФГ «Агросенс-13» за 2022 рік, де в додатку №1 до податкової декларації у відомостях про наявність земельних ділянок зазначена земельна ділянка з кадастровим номером 1424256200:06:000:0885, також надано журнал-ордер №5А с.-г. та відомість по рахунках на добрива, журнал-ордер №5А с.-г. та відомість по рахунках на паливо, журнал-ордер №5А с.-г. та відомість по рахунках на виробничі запаси, використані ФГ «Агросесн-13» у своїй діяльності. Під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження №42021051720000003, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань від 06 січня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України виявлено факт порушення вимог Земельного кодексу України при наданні Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області протягом 2018 року у приватну власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. 23 січня 2023 року Слов`янською окружною прокуратурою Донецької області на адресу Миколаївської міської військової адміністрації було направлено повідомлення про представництво інтересів держави (в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру), в якому надано інформацію про виявлені порушення та намір звернутися до суду в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради. З метою встановлення всіх обставин справи, просили повідомити чи планує Миколаївська міська військова адміністрація самостійно звернутися до суду із позовом або вжити інші заходи щодо захисту інтересів держави. Згідно з\~Відповіддю від\~30\~січня 2023\~року №\~165, у зв`язку зі збройною агресією РФ Миколаївська міська рада не мала об`єктивної можливості належним чином вживати заходи щодо захисту порушених інтересів територіальної громади. Також, військова адміністрація зазначає, що на території громади тривають обстріли території громади та маються значні руйнування об`єктів нерухомості, отже бюджетні кошти використовуються першочергово на забезпечення основних потреб життєдіяльності населення та функціонування критичної інфраструктури. За таких обставин у Миколаївської міської військової адміністрації відсутні кошти на сплату судового збору в такому розмірі. Деякі посадові та службові особи апарату військової адміністрації, у тому числі, з питань земельних відносин, перебувають в евакуації та працюють дистанційно, тому ведення позовної роботи є обмеженим, у тому числі, з причин технічної незабезпеченості. Враховуючи викладене, Миколаївська міська військова адміністрація самостійно пред`являти позов до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2018 року №2650-СГ та витребування у [PERSON] на користь Миколаївської міської ради земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,0 га, Кадастровий номер 1424256200:06:000:0885, не буде. Відповідно до частини другої статті 19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пунктом 3 частини першої статті 131-1\~Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02). У частинах першій, третій статті 23\~Закону України\~«Про прокуратуру» зазначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Відповідно до частини четвертої статті 23\~Закону України\~«Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Наведеним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України, зокрема у частині четвертій статті 56\~цього Кодексу визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Також згідно з частиною п`ятою статті 56\~ЦПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Системне тлумачення частин четвертої, п`ятої статті 56\~ЦПК України та статті 23\~Закону України\~«Про прокуратуру» дає змогу зробити висновок про те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Отже прокурор, звертаючись до суду, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу, а іншою - відсутність такого органу. Згідно зі статтею 80\~ЗК України право власності на землі державної власності належать державі, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади. Такими органами є, зокрема, територіальні органи Держгеокадастру. Прийнятий ГУ Держгеокадастру у Донецькій області Наказ від 05 вересня 2018 року № №2650-СГ, на підставі якого [PERSON] отримала у власність спірну земельну ділянку, не може оцінюватися як реалізація волі власника цієї земельної ділянки - держави на вибуття із її володіння. Воля держави як власника земель може виражатися виключно в таких діях органів державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної, комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересові не відповідає. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення земельної ділянки у державну власність, що незаперечно становить суспільний інтерес. У разі відсутності органу або відсутності у нього повноважень на здійснення такого захисту, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень. Сам факт незвернення до суду міської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. З огляду\~на викладене,\~прокурор наділений\~повноваженнями на\~підписання такої\~позовної заяви,\~подання її\~до суду\~та ведення\~справи в\~суді,\~що узгоджується\~з правовими\~висновками,\~викладеними у\~постановах Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~26\~червня 2019\~року у\~справі №\~587/430/16-ц\~(провадження\~№ 14-104цс19)\~та від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18. Відповідно до ст.ст.13,14 Конституції України\~земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією\~Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч.ч. 2,3\~ст.78 Земельного кодексу України\~право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Держава є самостійним суб`єктом права власності на землю, яка реалізує це право через органи державної влади на землі державної власності. Відповідно до частини 1 статті 121\~ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара (пункт «б»). Згідно із частинами 1-4 статті 116\~ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, поряд з іншим, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт «в»). Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Отже, набуваючи у власність спірну земельну ділянку, [PERSON] повторно скористалася своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної та комунальної власності, а тому ГУ Держгеокадастру у Донецькій області допустило порушення вимог земельного законодавства, неправомірно видавши Наказ від 05 вересня 2018 року про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення [PERSON] земельної ділянки з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885, а тому цей наказ є незаконним. При вирішенні позовних вимог щодо витребування спірної ділянки суд враховує наступне. З матеріалів справи вбачається, що 12 листопада 2018 року [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 листопада 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Панченко А.В., відчужила право власності на вказану земельну ділянку на користь [PERSON] , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №28883132 від 12 листопада 2018 року. Суд зазначає, що спірна земельна ділянка з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885 за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 12 листопада 2018 року була передана саме фізичній особі [PERSON] , а не фізичній особі-підприємцю або фермерському господарству, жодних договорів про передачу спірної земельної ділянки фермерському господарству суду не надано, а податкова декларація платника єдиного податку не є тим документом, який посвідчує право фермерського господарства на земельну ділянку. Право власності [PERSON] на земельну ділянку з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885 також підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10 лютого 2022 року за №НВ-0000302212022. У статті 41\~Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). За змістом статей 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Так, за змістом ст.\~90\~ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.152\~ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Нормами глави 29\~ЦК України передбачені такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов). Засади захисту права власності, зокрема, передбачають право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387\~ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388\~ЦК України). Згідно частини 1 статті 388\~ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, зокрема, якщо воно вибуло з володіння власників не з їхньої волі. При цьому статтею 346\~ЦПК України не передбачено підстав припинення права власності дійсного власника у зв`язку із передачею земельної ділянки, реєстрацію права власності на неї за іншими особами, у тому числі після її продажу, що відбулося без участі та поза волею дійсного власника. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388\~ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388\~ЦК України (пункт 21 постанови Пленуму ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 7 лютого 2014 року). Отже, підставою для застосування механізму, передбаченого статтею 388\~ЦК України, є встановлення судом можливості витребувати майно у набувача, незалежно від заперечення про те, що він є добросовісним. Такою умовою є, поряд з іншим, доведення факту вибуття майна з володіння власника чи володіння особи, якій він передав майно, поза їхньої волі. Як зазначалось вище, звертаючись до органів Держгеокадастру за дозволом на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, [PERSON] діяла неправомірно, неправдиво вказавши, що право на безоплатну приватизацію по вищезазначеному цільовому призначенню вона не використала. В подальшому орган Держгеокадастру, приймаючи наказ щодо надання дозволу на розробку документації, її затвердження та передачу землі у власність, не перевірив обставин, необхідних для передачі землі у приватну власність громадян, та вчинив дії, які суперечать закону. Таким чином, судом встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу. Видача ГУ Держгеокадастру спірного Наказу не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади по передачі цієї землі у власність. Таким чином, за дійсних (а не фіктивних, неправдивих) обставин спірна ділянка вибула з володіння власника територіальної громади не з її волі. Отримавши земельну ділянку на підставі завідомо неправдивих відомостей, [PERSON] не набула права власності у передбаченому законом порядку, а тому не набув цього права і [PERSON] , як покупець за Договором від 12 листопада 2018 року. За таких обставин суд не вбачає перешкод для витребування спірної ділянки у [PERSON] як добросовісного набувача відповідно до частини 1 статті 388\~ЦК України. При цьому суд вважає, що витребування у [PERSON] земельної ділянки не є непропорційним втручанням у мирне володіння майном та порушенням прав, запроваджених статтею 1 Першого Протоколу Конвенції. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України 17\~липня 1997\~року №\~475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10\~ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року №3477-IV\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Вирішуючи питання щодо належної компенсації за втручання у право власності, суд виходить з того, що [PERSON] , виходячи з принципу диспозитивності, розпорядився своїми процесуальними правами та не заявив вимог про надання належного відшкодування моральної та матеріальної шкоди у зв`язку з вимогою про повернення спірної земельної ділянки. За відсутності таких вимог суд не має жодних об`єктивних даних для оцінки розміру шкоди, заподіяної відповідачу (рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» абз.77). Враховуючи приписи частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України, [PERSON] не позбавлений можливості пред`явити до попереднього набувача спірної земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки. Також, у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача, законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до первісного незаконного набувача, в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав (постанова Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15, постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14ц, від 29 травня 2019 року №367/2022/15ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14ц). Отже, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про витребування земельної ділянки з володіння [PERSON] є обґрунтованими, а втручання держави у його право власності є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. Оскільки обраний прокурором спосіб захисту порушеного права цілком відповідає правовій природі спірних правовідносин та перешкод для застосування механізму статті 388\~ЦК України не вбачається, позов про витребування земельної ділянки з Кадастровим номером 1424256200:06:000:0885 у [PERSON] , підлягає задоволенню. Доводи представника відповідача про те, що при укладенні договору купівлі-продажу [PERSON] покладався на правильність відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не спростовують визначених ЦК України обов`язків його як суб`єкта цивільних правовідносин добросовісно та розумно використовувати свої права та утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб та не допускати обставин зловживання правами. Щодо клопотання представника відповідача про виклик та допит у якості свідка приватного нотаріуса [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~69\~ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Обставинами, що підлягають з`ясуванню по даній справі є отримання у власність [PERSON] земельної ділянки 1424256200:06:000:0885 на підставі Наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецької області з порушенням норм земельного законодавства, визнання недійсним наказу та витребуванню на користь власника земельної ділянки - Миколаївської міської ради. Приватний нотаріус не є свідком вказаних обставин, а лише здійснив засвідчення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, тому суд не вбачає за доцільне його допиту як свідка по даній справі. Згідно з\~розпорядженням Кабінету\~Міністрів України\~№ 710-р\~від 12.06.2020\~року «Про визначення адміністративних центрів затвердження територій територіальних громад Донецької області»\~території Миколаївської, Малинівської, Райгородоцької, Рай-Олександрівської територіальних громад увійшла до складу Миколаївської територіальної громади Слов`янського району. Вказане повністю спростовує твердження представника відповідача [PERSON] адвоката Статіва О.В. в тій частині, що при створенні Миколаївської територіальної громади остання стала правонаступником тільки Рай-Олександрівської сільської ради та Малинівської сільської ради. Постановою ВРУ «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 за №807-ІХ утворено Краматорський район (з адміністративним центром у місті Краматорськ) у складі територій Андріївської сільської, Дружківської міської, Іллінівської сільської, Костянтинівської міської, Краматорської міської, Лиманської міської, Миколаївської міської, Новодонецької селищної, Олександрівської селищної, Святогірської міської, Слов`янської міської, Черкаської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України, та ліквідовано Слов`янський район Донецької області. Відповідно до п. 24 Перехідних положень\~Земельного кодексу\~України з дня набрання чинності цим пунктом (доповнено згідно із Законом України від 28.04.2021 №1423-IX) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Згідно ч.1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. В даному випадку Миколаївській міській раді надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишились у державній власності автоматично з 27.05.2021 року згідно Закону України № 1423-IX від 28.04.2021. Висновки ВС, на які посилається представник відповідача, не можуть бути застосовані, оскільки вказані там спірні відносини, стосуються питання розмежування земель державної та комунальної власності до внесення змін у земельне законодавство та не пов`язані із зміною адміністративно-територіальних меж населеного пункту. Спірні правовідносини виникають з підстав зміни правового регулювання порядку управління земель. Миколаївська міська рада Краматорського району Донецької області визначена прокурором позивачем у справі, як особа, яка наділена повноваженнями щодо розпорядження землями територіальної громади в межах, визначених Земельним кодексом України, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного законодавства, тобто є уповноваженим на захист інтересів держави органом. Згідно з Повідомленням заступника начальника Миколаївської міської військової адміністрації від 28 березня 2023 року за №741, в 2017-2018 роках у Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області підстав для виникнення права власності на земельну ділянку Кадастровий номер 1424256200:06:000:0885 не було. Вказана земельна ділянка сільськогосподарського призначення перебувала в державній власності на території Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області і знаходилась за межами населеного пункту. Відповідно до п.24 розділу Х Перехідних положень ЗК України (згідно з Законом України від 28 квітня 2021 року №1423-ІХ) з 28 квітня 2021 року землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. Після виборів і приєднання Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області до Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області, земельна ділянка Кадастровий номер 1424256200:06:000:0885 з грудня 2019 року стала знаходитись на території Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області. На теперішній час Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області не може надати план меж Миколаївської міської ради Краматорського району Донецької області в зв`язку з відсутністю доступу до відомостей Державного земельного кадастру. На всій\~території України\~з 24.02.2022\~року введено\~воєнний стан внаслідок широкомасштабного збройного вторгнення на територію України підрозділів Збройних сил Російської Федерації та нанесення ракетно-бомбових ударів, які розпочались 24.02.2022. Воєнний стан продовжено на підставі Указу Президента України від 06.02.2023 № 58/2023 затвердженого Законом України від 07.02.2023 № 2915-IX, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обмеження прав територіальних громад на місцеве самоврядування згідно з Конституцією та законами України може бути застосоване лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. При цьому,\~згідно з\~абз.\~1\~п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~10\~Закону України\~«Про правовий\~режим воєнного\~стану» у разі утворення військової адміністрації населеного пункту (населених пунктів) Верховна Рада України за поданням Президента України може прийняти рішення про те, що у період дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування начальник військової адміністрації крім повноважень, віднесених до його компетенції цим Законом, здійснює повноваження сільської, селищної, міської ради, її виконавчого комітету, сільського, селищного, міського голови. Згідно з Указом Президента України від 04.07.2022 № 469/2022 «Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Донецькій області» утворено Миколаївську міську військову адміністрацію Краматорського району Донецької області (Указ набрав чинності 05.07.2022). Відповідно до Постанови від 30.08.2022 № 2542- ІХ «Про здійснення начальниками військових адміністрацій населених пунктів у Донецької області повноважень, передбачених частиною другою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану в Україні та 30 днів після його припинення чи скасування начальник Миколаївської міської військової адміністрацій Краматорського району Донецької області крім повноважень, віднесених до його компетенції Законом України «Про правовий режим воєнного стану», здійснює повноваження відповідної міської ради, її виконавчого комітету, відповідного міського голови. Таким чином, Миколаївська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області на теперішній час наділена повноваженнями на захист порушеного інтересу Миколаївської міської ради у суді. Враховуючи викладене, спірна земельна ділянка площею 2,0000 га Кадастровий номер 1424256200:06:000:0885 для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів на території Миколаївської міської\~територіальної громади\~Краматорського району\~Донецької області підлягає поверненню у комунальну власність Миколаївської міської територіальної громади. Водночас, вирішуючи вимоги позову про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, суд приходить до наступного. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19), постанові Верховного Суду, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2022 року № 472/156/21 та багатьох інших. Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Власник з дотриманням вимог статті 388\~ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Так, для витребування нерухомого майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не привело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зроблено висновок про те, що обрання позивачем неналежного (неефективного та/або неправомірного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Врахувавши наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, суд приходить до висновку, що у спорі про витребування майна, вимога про визнання недійсним Наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не є ефективним способом захисту, що є підставою для відмови в задоволенні цієї вимоги. Отже, вимоги позову про визнання недійсним спірного Наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області є неефективним способом захисту, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають. В той же час, представником відповідача [PERSON] ,\~адвокатом Статівою\~О.В.,\~яка діє\~на підставі\~ордеру на\~надання правничої\~допомоги серія\~ВІ №1104320\~від 16\~вересня 2021\~року, подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій зазначає, що закон покладає на орган місцевого самоврядування обов`язок контролю за додержанням земельного законодавства, відповідно орган місцевого самоврядування Миколаївська міська рада зобов`язана була бути обізнаною щодо наявності порушення земельного законодавства і відповідно строк позовної давності має починатися саме з того моменту, коли позивач повинен був дізнатися про порушення його права 18 січня 2018 року. З наданих суду документів не зрозуміло, чому Миколаївська міська рада не виконала покладений на неї законом обов`язок і в період з січня 2018 року по січень 2021 року не заявила про порушення свого права. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа, право якої порушене, довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Норма ч.1 ст.261 ЦК України передбачає презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав. Про це зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14. Пізніше такий висновок підтвердився у практиці Верховного Суду (постанова ВП ВС від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц), а у постанові ВП ВС від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 було сказано, що аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Той факт, що 06 січня 2021 року порушене кримінальне провадження не є сам по собі безумовною підставою, яка дає право наполягати, що саме з цього моменту має відраховуватися строк позовної давності. Також, порушення кримінального провадження не перериває строку позовної давності і не доводить поважності причин не обізнаності власника про порушення його права. Органи прокуратури не можуть підміняти органи місцевого самоврядування, а лише покликані захищати права держави у випадку не виконання органами місцевого самоврядування покладених на них повноважень та за відсутності органу, якому надано право звернутися до суду. Відповідач наполягає на тому, що судом має бути застосований строк позовної давності, який сплинув 04 вересня 2021 року і відповідно з цих підстав відмовити в задоволенні позову. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Відповідно до частини четвертої\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.\~257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1\~ст.\~261\~ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 2 ст. 45 ЦПК України\~прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу. За змістом ч. 1\~ст. 46 ЦПК України\~органи, які відповідно до\~ст. 45 цього Кодексу\~звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють. Таким чином, норми, установлені ч. 1\~ст. 261 ЦК України\~щодо початку перебігу позовної давності, поширюються на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатися про порушення інтересів держави. Прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верхового Суду, що викладена у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Миколаївській міській раді надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишились у державній власності, лише з 27.05.2021 року згідно Закону України № 1423-IX від 28.04.2021. Про виявлені порушення та намір звернутися до суду Слов`янська окружна прокуратура повідомила листом Миколаївську міську військову адміністрацію Краматорського району Донецької області 23.01.2023, на який отримано лист від Миколаївської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області № 165 від 30.01.2023 про те, що у зв`язку зі збройною агресією РФ Миколаївська міська рада не мала об`єктивної можливості належним чином вживати заходи щодо захисту порушених інтересів територіальної громади. Закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у зв`язку з цим прав та охоронюваних законом інтересів. Аналогічна позиція викладене постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Саме з дати реєстрації вказаного кримінального провадження у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, тобто з 06 січня 2021 року, та виявлення обставин протиправного вибуття спірної земельної ділянки, слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності для прокурора, який з цього моменту мав об`єктивну можливість дізнатись, що оскаржуваний наказ Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області прийнято з порушенням вимог закону. Таким чином, прокурор звернувся до суду із цим позовом з дотриманням трирічної позовної давності. За таких обставин заява про застосування наслідків спливу позовної давності задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п/п 1,2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1,5% відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду; з позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлено з 1 січня 2023 року в розмірі 2\~684,00 грн. Позивач при зверненні до суду з позовом сплатив 5\~368,00 грн. судового збору, що складається з судового збору, сплаченого за вимогу немайнового характеру розмірі 2\~684,00 грн., та судового збору, сплаченого за вимогу майнового характеру в розмірі 2\~684,00 грн. Відповідно до ч.9\~ст.141 ЦПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Підстав для стягнення судових витрат з відповідача [PERSON] немає, оскільки стороною позивача не доведено, що при набутті вказаним відповідачем права власності на земельну ділянку, останній знав про те, що вона набута первинним власником [PERSON] з порушенням вимог земельного законодавства. Крім того,\~оскільки в задоволенні немайнової вимоги про визнання незаконним та скасування наказу відмовлено, витрати по сплаті судового збору в розмірі 2\~684,00 грн. відшкодуванню не підлягають. З огляду\~на викладене,\~судовий збір\~слід стягнути\~з відповідачів\~ГУ Держгеокадастру\~у Донецькій\~області,\~посадові особи\~якого не\~вжили заходів\~для перевірки\~чи має\~ [PERSON] \~право на\~безоплатну передачу\~їй у\~власність земельної\~ділянки,\~та [PERSON] ,\~яка приховала\~факт використання\~права на\~безоплатне отримання\~земельної ділянки\~даного виду,\~на користь\~Донецької обласної\~прокуратури в\~загальному розмірі\~2\~684,00\~грн., а\~саме по 1\~342,00 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial