Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

Представник позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] 3% річних в розмірі 109 860,13 грн. , інфляційні втрати в розмірі 995 257,67 грн. за період з 30.04.2011 року по 09.11.2022 року. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідно до умов Кредитного договору № 490044525 від 31.07.2007 року відповідач [PERSON] отримав у ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є позивач АТ «Сенс Банк» кредитні кошти в сумі 53 302,38 доларів США. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.05.2013 року у справі № 2604/30347/12 стягнуто з відповідача на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором на суму 319 385,12 грн. Однак станом на день звернення позивача з даним позовом до суду відповідачем рішення суду не виконано, заборгованість перед позивачем не погашено, тому позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2023 року підготовче засідання закрито та справу призначено до розгляду по суті вимог. Представник позивача АТ «Сенс Банк» Стеценко М.В. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, однак надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив; не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 13 березня 2023 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання відповідачами заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 490044525 про надання в кредит коштів в сумі 53302,38 доларів США. Відповідно до даного договору, відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти до 31.07.2017 року (договір про внесення змін і доповнень № 1) та виплачувати відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 12 %. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.03.2013 року у справі № 2604/30347/12 позов задоволено; стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість по кредиту станом на 30.04.2011 року в сумі 36788,11 доларів США, що за курсом НБУ на 30.04.2011 року складає 293 032,01 грн.; за відсотками - 1 778,09 доларів США, що еквівалентно становить 14 163,20 грн.; розмір неустойки - пені - 1 301,87 доларів США, що еквівалентно 10 369,91 грн. Згідно ст.ст. 526, 530, 610 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 Цивільного кодексу України ). За змістом ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України) Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. (ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України) Відповідно до частини першої статі 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18, а також постанові Верховного Суду від 06 липня 2020 року у справі № 522/16531/17. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Так, у постанові від 06 липня 2020 року у справі № 522/16531/17 Верховний Суд дійшов наступних висновків: «Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується частина друга статті 625 ЦК України. Основою для розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплаченого відшкодування. Встановивши, що боржником прострочено грошове зобов`язання по виплаті позивачу присудженого рішенням суду відшкодування майнової та моральної шкоди, апеляційний суд дійшов вірного висновку про виникнення у позивача права на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних.» Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача про стягнення з відповідача [PERSON] на його користь 3% річних від простроченої суми заборгованості, яку позивачем заявлено в сумі 109 860,13 грн., та інфляційних втрат, що розраховано та перевірено судом (а.с. 66-73), в сумі 885 254,19 грн. в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України за заявлений період з 01.05.2011 року по 09.11.2022 року (включно), - оскільки відповідачем не виконано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28.03.2013 року у справі № 2604/30347/12 та не погашено перед позивачем стягнуті за рішенням суду грошові кошти в сумі 319 385,12 грн., наслідком чого є право позивача на реалізацію захисту свого майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржників у виді 3% річних та інфляційних втрат від суми боргу за користування утримуваними відповідачем грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до частини третьої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» до [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий зір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи часткове задоволення позову, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 14 926,72 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial