Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

23 січня 2023 року до Київського районного суду м. Харкова поштовим зв`язком надійшла позовна заява [PERSON] до Державного біотехнологічного університету, в якій позивачка просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористані 8 днів щорічної відпустки в сумі 2465,60 гривень. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що з 01.08.1994 по 31.08.2021 вона перебувала у трудових відносинах з Харківським державним університетом харчування та торгівлі, працюючи на різних посадах. З 01.09.2021 була прийнята на посаду доцента кафедри економіки та бізнесу в порядку переведення з Харківського державного університету харчування та торгівлі до Державного біотехнологічного університету. 10.08.2022 зза власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України звільнена з Державного біотехнологічного університету. Вказала, що в день звільнення відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату усіх належних коштів. Наказ відповідача № 06-08/268 від 02.08.2022 лише містить зобов`язання відповідача сплатити компенсацію за 26 календарних дні не використаної щорічної відпустки (8 календарних днів щорічної відпустки за минулі роки за період роботи у Харківському державному університеті харчування та торгівлі та 18 календарних днів за період роботи з 01.09.2021 по 10.08.2022), які були виконані відповідачем лише частково, а саме, була виплачена компенсація лише за не використані дні щорічної відпустки у кількості 18 днів, що є порушенням норм чинного законодавства, які прямо покладають на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок і виплатити всі суми, що йому належать.Зазначила, що заборгованість з виплати компенсації за не використані 8 днів відпустки за минулі роки становить 2465,60 грн. Невиконання своїх зобов`язань, як роботодавця, відповідач пояснює тим, що належні позивачці до виплати кошти не були перераховані Харківським державним університетом харчування та торгівлі на рахунок Державного біотехнологічного університету. Позивачка вважає, що наведені відповідачем аргументи, не можуть бути прийняті до уваги та, враховуючи, що відповідач в позасудовому порядку відмовився виконувати свої зобов`язання, вона звернулась до суду з даним позовом. До позовної заяви позивачка подала до суду клопотання, яким просить визнати причину пропуску строку для звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів поважною та поновити даний строк, прийняти позовну заяву про стягнення невиплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні до розгляду. При цьому посилається на те, що трудові відносини між нею та Державним біотехнологічним університетом були припинені 10.08.2022 на підставі наказу № 06-08/268 від 02.08.2022. В порушення приписів ст. 116 КЗпП України відповідач про нараховані суми, належні позивачці при звільненні, письмово не повідомив, а лише зазначив кількість днів невикористаної відпустки, за які повинна бути виплачена компенсація. Вона є внутрішньо переміщеною особою, яка внаслідок збройної агресії Російської Федерації вимушена була покинути постійне місце свого проживання у м. Харкові і переїхати до м.Городище Черкаської області, отримати своєчасно інформацію у відповідача про розмір належної їй компенсації остання не мала можливості, оскільки телефонний зв`язок з відповідачем був відсутній, електронні звернення також залишались без відповіді. Отримати довідку про розмір невиплаченої їй компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивачка змогла тільки наприкінці грудня 2022 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Харкова, 23.01.2023 визначено головуючого суддю у справі: Лисиченко С.М.. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 24.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам\~ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Копія ухвали про відкриття провадження у справі разом із примірником позовної заяви та доданих до неї доказів направлялась за місцем знаходження відповідача в установленому законом порядку. Правом на подачу відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. В судове засідання, призначене на 10.05.2023, позивачка не з`явилася, засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява [PERSON] про розгляд справи без її участі. Представник відповідача Державного біотехнологічного університету в судове засідання, призначене на 10.05.2023, повторно не з`явився, про час, день та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Причини неявки суду невідомі. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~\~постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст.280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом №93-ОС від 01.08.1995 [PERSON] прийнята асистентом кафедри економічної теорії на умовах строкового договору Харківської Державної Академії технології та організації харчування, у якому, в подальшому, працювала на різних посадах. Харківська Державна Академія технології та організації харчування була реорганізована в Харківський державний університет харчування та торгівлі. Наказом Міністерства освіти і науки України від 18.06.2021 №689 Про утворення Державного біотехнологічного університету, утворено ДБТЮ із місцезнаходженням: вул.Алчевських, 44, м.Харків. Реорганізовано, зокрема, Харківський державний університет харчування та торгівлі (код згідно з ЄДРПОУ 01566330) шляхом приєднання його до Державного біотехнологічного університету. Державний біотехнологічний університет є правонаступником всього майна, прав та обов`язків, зокрема, Харківського державного університету харчування та торгівлі. Наказом №100-ОС від 30.08.2021 [PERSON] звільнена з Харківського державного університету харчування та торгівлі у зв`язку з переводом до Державного біотехнологічного університету відповідно до п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України. Наказом №63-к від 31.08.2021 [PERSON] прийнято на посаду доцента кафедри економіки та бізнесу в порядку переведення з Харківського державного університету харчування та торгівлі. Наказом №06-08/268 від 02.08.2022 [PERSON] звільнено за власним бажанням. Згідно до даних, які містяться у витязі з наказу від 02.08.2022 №06-08/268 Про звільнення за підписом в.о. ректора Державного біотехнологічного університету Кудряшова А., [PERSON] , доцента (0,25 ставки за рахунок коштів загального фонду та 0,75 ставки за рахунок коштів спеціального фонду) кафедри економіки та бізнесу, звільнено з 10.08.2022 за власним бажанням, ст.38 ст.38 КЗпП України, зі сплатою компенсації за 26 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (8 календарних днів щорічної основної відпустки за минулі роки, ХДУХТ, та 18 календарних днів за період роботи з 01.09.2021 по 10.08.2022). 23.12.2022 за вих.№07-1095 Державним біотехнологічним університетом видано довідку про те, що на 23.12.2022 на балансі університету обліковується сума позабюджетної невиплаченої переводної компенсації за невикористану відпустку за минулі роки [PERSON] в сумі 2465,60 гривень (8 календарних днів), яка належить до виплати згідно Наказу ДБТУ №06-06/379 від 29.07.2022. Але кошти на виплату даної компенсації не були переведені Харківським державним університетом харчування та торгівлі на рахунок ДБТУ. Судом встановлено, оскільки не спростовано відповідачем, станом на день звернення до суду із позовом, 23.01.2023, ДБТУ не було виплачено суму компенсації за невикористану відпустку за минулі роки в розмірі 2465,60 гривень. Згідно з частиною першою ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно із ч.1 ст.3\~та ст.4\~КЗпП України\~трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з\~КЗпП\~України\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною1 ст.47 47 КЗпП України\~передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст.116\~цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Згідно з ч.1 ст. 83 КЗпП України та ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ст.4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Згідно із ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договром у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відбустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ч.1 ст. 6 Закону України «Про відпустки», ст. 75 КЗпП України). Згідно з п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. За пунктом 7 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, - встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі\~ст.83 КЗпП України\~вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі\~ст.238 КЗпП України\~має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Дослідженням письмових доказів в ході судового розгляду встановлено, що відповідач у справі, Державний біотехнологічний університет, не заперечує факту наявності у [PERSON] невиплаченої переводної компенсації за невикористану відпустку за минулі роки в сумі 2465,60 гривень (за 8 календарних днів), що підтверджується довідкою від 23.12.2022 Вих.№07-1095. Крім того, вказана сума належить до виплати згідно наказу Державного біотехнологічного університету №06-06/379 від 29.07.2022. Тобто відповідач визнав право позивачки на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку у вказаній вище сумі. В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які звільняють відповідача від обов`язку виплати [PERSON] належну їй суму грошової компенсації після звільнення. У довідці Вих.№07-1095 від 23.12.2022 зазначено, що кошти на виплату компенсації не були переведені Харківським державним університетом харчування та торгівлі на рахунок ДБТУ. Однак, суд зазначає, це не є підставою для звільнення Державного біотехнологічного університету від виплати компенсації чи відтермінування такої виплати, оскільки згідно з Наказом Міністерства освіти і науки України від 18.06.2021 №689 Про утворення Державного біотехнологічного університету, Державний біотехнологічний університет є правонаступником всього майна, прав та обов`язків, Харківського державного університету харчування та торгівлі. В наказі відсутні будь-які застереження з приводу строків переходу прав та обов`язків, звільнення від відповідальності, яка виникла у Харківського державного університету харчування та торгівлі перед працівниками, чи інше. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивачка довела наявність заборгованості відповідача з виплат по компенсації за невикористані 8 днів щорічної відпустки в сумі 2465,60 гривень, будь-яких доказів проведення повного розрахунку з позивачкою в день її звільнення, а також на час розгляду даної справи, відповідач до суду не надав. Щодо строків звернення позивачки до суду із даним позовом, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України\~передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом ч.2\~ст. 233 КЗпП України\~у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У ст. 12 Закону України «Про оплату праці» закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим ст.12 Закону України «Про оплату праці». Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у ст.12 Закону України «Про оплату праці». У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19. Предметом позову [PERSON] є стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки, яку їй відповідач повинен був виплатити при звільнені відповідно до ст. 83 КЗпП україни.. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Аналізуючи наведені вище положення Закону України " Про відпустки" та КЗпП України, суд приходить до висновку, що щорічна відпустка працівникам є державною гарантією, нарахування та виплата якої здійснюється роботодавцем, а отже, зазначена виплата належить до фонду оплати праці (фонду додаткової заробітної плати). Подібний за змістом висновки зробив Верховний суд у постанові від 13.07.2022 у справі №142/830/19. Виходячи з наведеного, суд зауважує, що позивачка не пропустила строк звернення до суду із позовом для захисту своїх прав, оскільки заявлені нею позовні вимоги не обмежуються будь-яким строком. Частиною 1\~ст.2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з\~ч.1\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено ч. 2\~ст.77 ЦПК України. Відповідно \~до ч.1\~ст.81ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved