Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

Позивач Концерн «МТМ» звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в розмірі 2183,25 грн., 3 % річних в розмірі 90,98 грн., інфляційні витрати в розмірі 241,01 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач своєчасно не сплачував надані йому за адресою: [ADDRESS] , послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, у зв`язку з чим за період з березня 2019 року по квітень 2021 року у нього утворилась заборгованість на зазначену суму, що спонукало позивача звернутися до суду з відповідним позовом. Ухвалою судді від 30.11.2022 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 17.01.2023 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги ним не визнаються повністю. Вказав на те, що він дійсно є власником нежитлового приміщення № 8 у будинку [ADDRESS] . Вважає, що будь-якого боргу не існує, що підтверджується наявним актом звіряння взаємних розрахунків за договором № 81130018 від 02.12.2013 за період 2019-2021рр. Окрім того, зазначив, що відповідно до Закону України від 17.03.2021 № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Також, після введення в Україні воєнного стану постановою КМУ № 206 від 05.03.2022 ухвалено рішення про заборону нарахування і стягнення штрафів чи пені населенню за несвоєчасну або неповну оплату житлово-комунальних послуг у період воєнного стану. Просили в задоволення позову відмовити та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу, орієнтовний розрахунок яких складав 3000 грн. (а.с.91-95). Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги за тих обставин, які викладені у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Додатково зазначив, що у відповідача станом на початок 2019 року малася дебіторська заборгованість за 2018 рік. Згідно платежів, які надходили з боку відповідача протягом 2019 року саме відповідачем було визначено призначення платежу на погашення боргу за 2018 рік та з зазначенням інших місяців, за які він вносив плату. Тому, підприємство зараховувало кошти згідно призначення платежу, а надлишок, якщо він утворювався, зараховувався на погашення заборгованості на попередні періоди в порядку хронології. Щодо позовної давності зазначив, що той період, який зазначений в позові не виходить за її межі, а так само просив врахувати, що строки позовної давності пролонговані з березня 2017 року. Вказав на те, що відносно відповідача з 24.02.2022 не нараховувалися будь-які штрафи чи пеня. Також просив врахувати, що позивач керувався Постановою КМУ № 630, а не № 830, на яку посилається сторона відповідача. Відповідач в судовому засіданні вказав на те, що його основна позиція складається з того, що позивач невірно зараховував його платежі. Так, за 2019-2020 роки Концерн від нього отримав достатньо коштів для сплати послуг. При цьому заборгованість за 2018 рік, яку він не заперечує, то повинна йти окремо і щодо неї повинні бути самостійні вимоги, але за такими вимогами вже сплинула позовна давність. Відомість взаємних розрахунків між ним та позивачем за 2019 рік повністю спростовує позовні вимоги, оскільки не містить будь-яких даних про наявну заборгованість. Додатково вказав, що з 02.10.2021 договір від 02.12.2013 року втратив чинність у зв`язку з договором приєднання, який був розміщений на сайті позивача. Також зазначив, що станом на час укладення договору від 02.12.2013 він не мав статусу фізичної особи підприємця та укладав цей договір як фізична особа. Але далі вказав на те, що відносини регулюються відповідно до положень про договір приєднання, що у його випадку викликає сумнів, що він приєднався до такого договору як фізична особа, оскільки станом на 01.11.2021 він здійснює підприємницьку діяльність. Вважав за необхідне враховувати рішення місцевих органів самоврядування щодо початку та закінчення опалювального сезону в 2021-2022рр. Представник відповідача адвокат Трачук Н.І. в судовому засіданні вважала позовні вимоги такими, які не підлягають задоволенню. Вважала, що спірним період до набуття чинності Постановою КМУ № 830 від 21.08.2019. За вказаний у позові період будь-якої заборгованості немає, що підтверджується наданими до відзиву платіжними документами. Так, за вказаний період позивач відпустив відповідачу теплову енергію на загальну суму 10 993,70 грн., а він сплатив надані послуги на суму 12 322,61 грн., переплата складає 1328,91 грн. і лише вона могла бути зарахована позивачем у попередній борг. Додатково вказала, що надання послуг відбувається виключно на договірних засадах. У відповідності зі статтями 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Правовідносини між Теплопостачальною організацією та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 року за № 2633-ІV, «Правилами користування тепловою енергією», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року за № 1198 (далі-Правил) та іншими нормативно-правовими актами України, «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року (з 01.05.2022 зазначена Постанова втратила чинність на підставі Постанови КМУ № 85 від 02.02.2022, але діяла на час виникнення правовідносин). Згідно рішення Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29.01.2009 р. «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 р. виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». Основною метою діяльності концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, призначеної для централізованого опалення, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну. Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Громадянин [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Останній відповідно до нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Погосян Ю.А. договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 22.07.2013 є власником приміщення [ADDRESS] та його право власності зареєстроване в установленому порядку (а.с. 16-19). Таким чином, [PERSON] є споживачем наданих за вказаною адресою житлово-комунальних послуг. В розумінні Закону України «Про теплопостачання» та Правил користування тепловою енергією, Споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, що використовує теплову енергію на підставі договору. Статтею 19 Законом України «Про теплопостачання» передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно п. 4 Правил користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією. 02 грудня 2013 року між Концерном «Міські теплові мережі» (надалі - Заявник) та [PERSON] (надалі - Боржник) був укладений договір № 81130018 «Купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді» (надалі - договір), відповідно до умов якого Теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання відпустити теплову енергію в гарячій воді Споживачу, а Споживач зобов`язується прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами (цінами) в термін та порядку, встановленими умовами договору (п.1.1 Договору) (а.с.8-15). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Розділом 6 договору визначено порядок розрахунків за теплову енергію. Так, пунктом 6.2. договору передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Відповідно до п. 6.4. договору споживач зобов`язаний до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, перерахувати на розрахунковий рахунок Теплопостачальної організації суму заборгованості за спожиту теплову енергію. Згідно п. 6.7. договору споживач з 10 по 12 число місяця, наступного за розрахунковим, повинен отримати від Теплопостачальної організації документи за розрахунковий період: - рахунок; - акт приймання-передачі теплової енергії; - податкову накладну (платнику ПДВ). Пунктом 6.7.1. договору встановлено, що отриманий Акт приймання-передачі теплової енергії Споживач повинен підписати, оформити належним чином та повернути на адресу Теплопостачальної організації на протязі п`яти днів з дати отримання. Датою отримання акту вважається: - при отриманні нарочним - дата вручення представнику Споживача; - при направлені рекомендованим листом - дата, зазначена у відбитку поштового штемпеля на документі, що зроблений поштовим відділенням та підтверджує відправлення, з урахуванням поштового пробігу документа. Згідно п. 6.7.2. договору у разі неотримання Теплопостачальною організацією підписаного Акту приймання-передачі, або обґрунтованих заперечень в його підписанні, у термін, встановлений п. 6.7.1. договору, акт підписується Теплопостачальною організацією з позначенням про відмову у підписанні його Споживачем, та оформлений таким чином акт вважається погодженим і є підставою для проведення остаточних розрахунків за зазначений в ньому розрахунковий період. Згідно п. 23 Правил розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межою балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. Факт отримання теплоносія підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону 2019-2020р.р., 2020-2021р.р. відповідно до яких Концерном «Міські теплові мережі» було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі (а.с.23-26). При цьому, сам факт отримання теплової енергії відповідачем не заперечувався. Факт постачання теплової енергії підтверджується рахунками та актами приймання-передачі теплової енергії (а.с.27, 41-67). Відповідно до п. 40 Правил споживач теплової енергії зобов`язаний дотримуватись вимог нормативно-технічних документів та договору, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію. Згідно ст. ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в строк, що встановлений законом, договором. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. За період з березня 2019 р. по квітень 2021 року Концерном «Міські теплові мережі» відпустив відповідачу теплову енергію на загальну суму 9139,77 грн., за вказаний період останній здійснив часткову оплату за надану теплову енергію у розмірі 6956,52 грн., заборгованість складає 2183,25 грн. Відповідно до відомості взаємних розрахунків зі споживачем теплової енергії за договором № 81130018 за 2019 рік (а.с.97) вбачається, що станом на січень 2019 року за відповідачем обліковувалася дебіторська заборгованість на суму 7101,15 грн. та з ПДВ - 1420,24 грн.. Тобто така заборгованість стосувалася 2018 року. Відповідно до платіжних документів за якими відповідач сплачував надані послуги (а.с.99-106) встановлено, що відповідно до квитанції № 9648036 від 07.03.2019 сплата за опалення за договором № 81130018 була на загальну суму 2812,29 грн. та в призначенні платежу зазначено, що сплачується сума за грудень 2018, січень 2019 року та ПДВ - 468,72 грн. (а.с.99). Відповідно до квитанції № 12389396 від 16.05.2019 сплата за опалення за договором № 81130018 була на загальну суму 1500,00 грн. та в призначенні платежу зазначено, що сплачується сума згідно рахунку № 81130018/1 за 2018, лютий, квітень 2019 року та ПДВ - 250,00 грн. (а.с.100). Відповідно до квитанції № 14064708 від 26.06.2019 сплата за опалення за договором № 81130018 була на загальну суму 1076,97 грн. та в призначенні платежу зазначено, що сплачується сума згідно рахунку № 81130018/1 за 2018, березень, квітень 2019 року та ПДВ - 179,50 грн. (а.с.101). Згідно виписки з рахунків позивача за 21.10.2019 вбачається, що довірена особа відповідача [PERSON] сплатила 3000,00 грн. за опалення з призначенням платежу згідно рахунка № 81130018/1 за 2018-2019 та ПДВ - 500,00 грн.. Таким чином вбачається, що сплачених сум не вистачало для погашення загальної суми заборгованості за 2018 рік в розмірі 7101,15 грн., яка підлягала першочерговій сплаті. Відповідно до квитанції № 25879643 від 17.02.2020 сплата за опалення за договором № 81130018 була на загальну суму 500,00 грн. в призначенні платежу зазначено, що сплачується сума згідно рахунку № 81130018/1 за 2019 р. та ПДВ - 83,33 грн. (а.с.102). Квитанції (а.с.103-105) стосуються платежів з призначенням за 11-12.2020 року на загальну суму 4430,98 грн.. Квитанція № 0.0.2457700249.1 від 14.02.2022 (а.с.106) підтверджує сплату [PERSON] суми за надані послуги згідно акта звіряння 2020-2021 рр. в розмірі 2002,37 грн. Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків за т/е по договору № 81130018 за 2020 рік (а.с.98) станом на січень 2020 року зазначено в дебіторській заборгованості суму 2183,25 грн., що і складає суму позовних вимог. Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків за т/е по договору № 81130018 за 2021 рік (а.с.98) станом на січень 2021 року зазначено в дебіторській заборгованості суму 5250,97 грн.. Здійснення відповідачем платежів з призначенням сплати за 2018 рік підтверджує те, що ним така заборгованість визнавалася. Дебіторська заборгованість - це борги компаній, фізичних осіб чи держави перед підприємством. Дебіторська заборгованість передбачає відповідальність контрагентів перед підприємством. У випадку, коли в графі платіжного доручення «призначення платежу» відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно з яким здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення. Можливість застосування положень ст.534 ЦК безпосередньо залежить від змісту реквізиту «призначення платежу» платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає: якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, установлена ст.534 цього Кодексу, застосовуватися не може. Отже, отримувач не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу, але при наявності надлишку, то останній може бути зараховано для погашення заборгованості, яка виникла у попередній період. Схожого висновку дійшов Верховний суд у своєму рішенні від 26.12.2019 у справі № 911/2630/18. Таким чином, відповідно до розрахунку суми нарахувань, сплат та накопиченої заборгованості, оплата за надані послуги за вказаною адресою здійснювалась не в повному обсязі, а також у платіжних документах самим платником було визначено призначення платежу, у зв`язку із чим фактично за період з березня 2019 року по грудень 2019 року (хоча у позові і зазначається період з березня 2019 року по квітень 2021 року) у відповідача виникла заборгованість у розмірі 2183,25 грн. Згідно із приписами статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. У відповідності до пункту 18 діючих на час виникнення правовідносин Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно вимог статей 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї в ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач та його представник посилалися на те, що позовні вимоги виходять за межі позовної давності, а також зазначали, що у період воєнного стану не підлягають застосуванню штрафні санкції та не нараховується пеня. З позову вбачається, що визначений період заборгованості до воєнного стану, розрахунок 3 % здійснено саме за період з 20.12.2019 по 23.02.2022 та інфляційних витрат за листопад 2019 року та грудень 2019 року, що також було до введення дії воєнного стану. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Таким чином, посилання сторони відповідача на те, що позивач вимагає стягнення штрафних санкцій чи пені ще й нарахованих під час діє воєнного стану не відповідають дійсності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч. 2 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Концерн «МТМ» звернулося до суду з позовом 25 листопада 2022 року, врахувавши трирічний строк позовної давності. Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 карантин було встановлено з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на всій території України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236 «з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 28 лютого 2021 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та наступними постановами КМУ з цього ж питання. В подальшому Кабінет Міністрів України постановою № 1336 від 15.12.2021 продовжив дію адаптивного карантину на території України до 31 березня 2022 року шляхом внесення змін до постанови № 1236 від 09 грудня 2020 р. Зокрема, внесено зміни до розпорядження КМУ від 25.03.2020 № 338 «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» і постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Продовжено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 30.04.2023. Також продовжено на всій території України карантин до 30.04.2023 р. 26 грудня 2022 року на сайті КМУ оприлюднено текст постанови №1423 від 23.12.2022 р. «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 р. № 1236». За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). В даному випадку перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Отже, позивачем позовна давність за період з березня 2019 року по квітень 2021 року, не пропущено. Часткова оплата комунальних послуг не є підставою для переривання строку позовної давності. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України строк позовної давності переривається разом з учиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. При цьому визнання боргу повинно бути усвідомленим та свідчити про те, що особа згодна з його наявністю. Коли особа вносить плату за комунальні послуги, вона вказує відповідний місяць, і виконавець зобов`язаний зарахувати кошти саме за місяць, указаний у платіжному документі. Якщо особа не вказує місяць оплати або вносить суму більшу, ніж нараховано, виконавець на власний розсуд може віднести надлишок та непозначену суму до сплати заборгованості за попередні періоди. В цьому випадку суду потрібно встановлювати намір особи: чи хотіла вона сплатити попередню заборгованість або це помилка робітника банку, який не вказав місяць, або особа не знала, що оплачує попередній період, із чим не згодна. Усвідомлена оплата за попередній період є підставою для переривання строку позовної давності. У випадку помилки чи незнання ця ж дія є підставою для застосування ч.1 ст. 267 ЦК України. Підстави для переривання строку позовної давності в цьому випадку відсутні. В даній справі з платіжних документів було чітко встановлено наміри відповідача щодо сплати заборгованості. Інші доводи відповідача судом не приймаються до уваги оскільки вони не стосуються періоду нарахування заборгованості, а також спростовуються дослідженим матеріалами справи. Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32). Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16. У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року). Згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи до уваги, що відповідач не довів, що у нього відсутній борг перед позивачем, при цьому, позивачем на підтвердження своїх вимог надано відповідні докази, які відповідачем також не спростовано, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та центрального постачання гарячої води, 3 % річних та інфляційних витрат є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в розмірі 2481,00 гривень.

Outcome: approved