Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на те, що 10 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 426. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які після припинення стосунків між сторонами, за спільною згодою, залишились проживати разом з позивачем. Приблизно у 2020 році, відносини між сторонами дуже сильно погіршились, через постійні сварки та непристойні образи з боку відповідача, про що позивач повідомила свого чоловіка про те, що буде проживати окремо від нього. В спілкуванні сторони прийшли до спільного висновку розірвати їх шлюб, адже на даний час вони проживають окремо і кожен з них має на меті створити іншу сім`ю. За її глибоким переконанням подальший сенс підтримувати сімейні відносини з відповідачем відсутній, адже сім`я, як і шлюб з відповідачем існують формально. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. Збереження сім`ї неможливо, і суперечить інтересам позивача та інтересам її чоловіка, адже кожен з них, на даний час, прийняли рішення про створення нової сім`ї, однак існування шлюбу це унеможливлює, що і посприяло зверненню до суду з метою розірвання даного шлюбу. На час звернення до суду з заявою про розірвання шлюбу, жодних спорів щодо розподілу спільно нажитого майна, а також спорів щодо визначення місця проживання спільної дитини не існує, адже за спільним погодженням, діти залишаються проживати разом з позивачем. Вважає, що шлюб між ними є лише формальним, оскільки особисті відносини між нею та відповідачем вже тривалий час мають негативний характер, між ними відсутнє нормальне спілкування. Окрім викладеного вище, на її переконання, надання строку на примирення не виправить стану їхніх шлюбних відносин, оскільки усі спроби примирення між ними в минулому не принесли жодних результатів. Тому, це лише погіршить стан її відносин з відповідачем та продовжить їх перебіг в часі. Також просить суд врахувати і той факт, що відповідач жодного разу за останній рік не спілкувався з дітьми, навіть не проявляє інтересу до такого спілкування та виховання. Жодних коштів на утримання ні дітям ні особисто їй не надавав. Також відповідач жодного разу не намагався отримати інформацію щодо здоров`я своїх дітей, чи потрібні їм ліки, чи інша допомога. Відповідач навіть немає уявлення про процес навчання своїх дітей, про їх улюблені предмети та оцінки, успіхи в навчанні. Жодного разу не приходив на свята, жодних подарунків своїм дітям навіть на День народження не дарував. Відповідачу наразі навіть невідомо чим цікавляться його діти, які мають захоплення, як проводять свій вільний час, чи потребують чогось. Відповідач веде себе так, наче дітей в його житті ніколи не існувало. На даний час позивач змушена самостійно забезпечувати сім`ю, також двоє дітей на даний час повністю перебувають на матеріальному утриманні позивачки, після розлучення відповідач зовсім не турбується про матеріальне забезпечення дітей, жодним чином не допомагає їм ані речами, ані продуктами харчування, що ставить позивачку у вкрай тяжке матеріальне становище, адже усі витрати пов`язані з оплатою комунальних послуг та утримання їх дітей покладені, виключно на позивачку. Своїми діями відповідач, повністю ігнорує свої батьківські обов`язки щодо утримання власних дітей до досягнення ними повноліття, закріплені в ст. 180 Сімейного кодексу України, ставить позивачку у вкрай скрутне матеріальне становище так, як повноцінно задовольнити всі потреби спільних з відповідачем дітей, позивач не має можливості, що і послугувало підставою звернення до суду з позовною заявою про стягнення аліментів з відповідача на утримання їх спільних дітей. Неодноразові спроби позивача домогтись від відповідача виконання обов`язків щодо утримання власних дітей не надали жодного результату так, як всі розмови з цього приводу відповідач ігнорує та, жодним чином, не має на меті приймати ніякої участі в утриманні дітей. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Прожитковий мінімум на 2023 рік для дітей віком від 6 до 18 років становить - 2833 грн. Саме за обставин викладених в позовній заяві, зокрема з урахуванням того, що відповідач не має на утриманні інших осіб чи дітей, являється молодою, здоровою та працездатною особою без будь - яких обмежень щодо працевлаштування, однак не зважаючи на це ухиляється від утримання своїх малолітніх дітей, вважає за доцільне призначити аліменти в розмірі по 2800 гривень, на кожну дитину, саме така сума має частково задовольнити усі потреби спільних дітей, пов`язанні з їх проживанням, навчанням та розвитком. Також, враховуючи відсутність постійного місця роботи відповідача, в зв`язку з чим останній має мінливі та нерегулярні заробітки, вважає а доцільне призначити аліменти саме у твердій грошовій сумі. Просить шлюб між [PERSON] [INFO] (дівоче прізвище [PERSON] ) та [PERSON] [INFO] зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції (актовий запис № 426) розірвати. Стягнути з відповідача [PERSON] [INFO] , на користь [PERSON] [INFO] аліменти на утримання спільної малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 2800 (дві тисячі вісімсот гривень) щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом до досягнення повноліття [PERSON] . Стягнути з відповідача [PERSON] [INFO] , на користь [PERSON] [INFO] аліменти на утримання спільної малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 2800 (дві тисячі вісімсот гривень) щомісячно з моменту звернення до суду з цим позовом до досягнення повноліття [PERSON] . Стягнути з відповідача понесені судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву, про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Відповідачем не надано суду відзив на позовну заяву. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2\~ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що 10 травня 2014 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 426. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 3\~ст. 105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~ст.110 СК України. Стаття 112 СК України\~передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.\~\~\~\~ В судовому засіданні встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків. Відповідно до ч.1\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Відповідно до ч. 2\~ст. 114 СК України\~у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абзацу 2 ч. 3\~ст. 115 СК України\~документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 2\~ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно із\~ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8\~ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до положення ч.1, ч. 2\~статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до\~ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє\~\~від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення\~Сімейного кодексу України\~регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в\~ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України\~\~від 15.06.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до акту про проживання осіб в одному помешканні однією родиною від 23 лютого 2023 року, [PERSON] разом з [PERSON] , [PERSON] проживають за адресою [ADDRESS] , з 03 грудня 2013 року. Таким чином, судом встановлено, що на даний час діти проживають разом із матір`ю окремо від батька, між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України\~суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з частиною другою ст. 184 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Оскільки, спеціального закону про індексацію аліментів не прийнято, а в Україні діє Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року, то розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі частини другої ст. 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно п. 8 ст. 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Частиною другою ст. 8 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що за наявності підстав, визначених цим законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами. Таким чином обов`язок проведення індексації розміру аліментів, який визначений судом у твердій грошовій сумі, прямо передбачений законом, а саме, положеннями ст. 184 Сімейного кодексу України, що зобов`язує державного виконавця проводити таку індексацію автоматично, тобто без додаткового судового рішення,

Outcome: approved