Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування вимог якої представник зазначив, що батькам позивачки як подружжю на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок 1978 року побудови, розташований за адресою: [ADDRESS] (далі - Спадковий будинок), який входив до складу колгоспного двору, головою якого був батько позивачки. Членами колгоспного двору, до складу якого входив Спадковий будинок, були позивачка та її батьки. Брат позивачки, [PERSON] , добровільно вибув зі складу членів колгоспного двору до 15.04.1991, переїхавши на постійне місце проживання в с. Н. Студений Міжгірського району Закарпатської області. Між позивачкою та братом відсутні спори щодо поділу майна колишнього колгоспного двору. Чоловік позивачки, [PERSON] , не був членом колгоспного двору і проживав у Спадковому будинку лише у період їх шлюбу, після чого виїхав на постійне місце проживання у російську федерацію. Мати позивачки, [PERSON] , померла [INFO] , на випадок своєї смерті заповітів не залишала, спадкові справи до її майна не заводилися і свідоцтва про право на спадщину за її майном не видавалися. 14 січня 2005 року секретарем Майданської сільради було посвідчено заповіт [PERSON] , яким він усе своє майно заповідав позивачці. Батько Позивачки, [PERSON] , помер [INFO] . При зверненні до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на Спадковий будинок, у видачі свідоцтва позивачці було відмовлено по причині відсутності правовстановлюючих документів на вказаний будинок та відсутності відомостей про членів колгоспного двору, головою якого був [PERSON] , відомостей про те, чи був хтось із членів колгоспного двору позбавлений прав на частку в майні двору, відсутності можливості встановити всіх співвласників у праві власності на майно колгоспного двору та факт відкриття спадщини в майні двору. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому висловлено прохання визнати за позивачкою право власності на Спадковий будинок. Ухвалою суду від 19.04.2023 по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження (а.с. 43-44). Ухвалою суду від 05.05.2023 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 54). Представник позивачки - адвокат Рішко С. І. подав заяву з проханням розглядати справу без його участі та участі його довірительки. Висловив позицію про підтримання заявлених у позовній заяві вимог. Від Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області надійшла заява з проханням розглядати справу без участі представника селищної ради за наявними в ній матеріалами (а.с. 51). Третьою особою [PERSON] подано заяву за змістом якої він підтвердив обставини викладені в позовній заяві та висловив позицію про визнання ним позовних вимог (а.с. 50). Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , народилася [INFO] в селі Майдан Міжгірського району Закарпатської області в сім`ї [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , шлюб між якими було зареєстровано 16.02.1961 виконкомом Майданської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис №5 (а.с. 10, 12, 14). 02 листопада 1991 року виконкомом Майданської сільської ради Міжгірського району було зареєстровано шлюб між позивачкою та [PERSON] , в результаті чого позивачка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Шлюб між ними було розірвано 04.03.2004 (а.с. 11, 13). Батькам позивачки як подружжю на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок 1978 року побудови, розташований за адресою [ADDRESS] (Спадковий будинок), який входив до складу колгоспного двору, головою якого був батько позивачки на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19.05.1981 Майданською селищною радою Міжгірського району Закарпатської області за №153, згідно рішення цієї ради від 14.05.1981 за №28 (а.с. 21). Як зазначено в позовній заяві, на даний час вищевказане свідоцтво втрачено. Членами колгоспного двору, до складу якого входив Спадковий будинок, були Позивачка та її батьки (а.с. 21). Мати позивачки, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] (а.с. 15). На випадок своєї смерті [PERSON] заповітів не залишала, спадкові справи до її майна не заводилися і свідоцтва про право на спадщину за її майном не видавалися, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру від 05.04.2023 №72044020 та №72044096 (а.с. 16, 17). 14 січня 2005 року секретарем Майданської сільради було посвідчено заповіт [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №3, яким він усе своє майно заповідав позивачці (а.с. 19). Батько позивачки, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с. 18). Як вбачається з довідки Майданського старостинського округу Міжгірської селищної ради від 25.01.2023 №67, померлий [PERSON] був постійним мешканцем [ADDRESS] . Разом з ним на день його смерті в даному будинку проживали та були зареєстровані: 1) [PERSON] , 1971 року народження, донька; 2) [PERSON] , 1993 року народження, онук; 3) [PERSON] , 1997 року народження, онучка (а.с. 20). 27 січня 2023 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Хустського РНО Закарпатської області Дунаєва Ю. М. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [INFO] [PERSON] , а саме на Спадковий будинок та належні йому земельні ділянки. Нотаріусом було заведено спадкову справу №07/2023, зареєстровану в Спадковому реєстрі за №70190416 (а.с. 22). Як зазначено в постанові від 31.03.2023 №27/02-31, приватним нотаріусом встановлено, що позивачка прийняла спадщину за [PERSON] як спадкоємець першої черги за заповітом шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на момент його смерті. Ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову у від прийняття спадщини у встановлений законом строк не звертався, заповіт [PERSON] від 14.01.2005 не змінений і не скасований. Проте позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на Спадковий будинок по причині відсутності правовстановлюючих документів на вказаний будинок та відсутності відомостей про членів колгоспного двору, головою якого був [PERSON] , відомостей про те, чи був хтось із членів колгоспного двору позбавлений прав на частку в майні двору, відсутності можливості встановити всіх співвласників у праві власності на майно колгоспного двору та факт відкриття спадщини в майні двору (а.с. 25). За змістом статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до положень частини першої, третьої та п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності виявляється у праві: володіння, користування, розпорядження. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (статті 317 ЦК України). Частиною першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як встановлено статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному захист прав власника на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Цивільні права можуть виникати з рішення суду, як зазначено у частині 5 статті 11 ЦК України, лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, передбачених статтями 335, 376 та 392 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина 2 статті 328 ЦК України). Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Матеріалами справи підтверджено, що батьки позивачки за життя набули право власності на спірне майно, а відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно не позбавляє позивачку як спадкоємицю права на спадщину. Отже, враховуючи встановлені судом обставини, відсутність у відповідача заперечень щодо задоволення позову, те, що прийняттям спадщини позивачкою права інших осіб не порушуються, суд вважає необхідним задовольнити вимоги заявлені в позовній заяві. Відповідно до вимог статей 141, 142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, позивачці з державного бюджету підлягають поверненню 771,93 грн., що дорівнює 50-ти відсоткам судового збору, сплаченого нею при поданні позовної заяви (1543,87 х 0,5 = 771,93).

Outcome: approved