Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 08.02.2023 року звернулась [PERSON] із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 225890,64 грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням суду у справі №947/7099/22 від 01.09.2022 року позивача було поновлено на роботі, однак зазначене рішення, попри визначення судом його негайності, було виконано відповідачем шляхом винесення наказу лише 01.02.2023 року, у звязку із чим за вказаний час ( з 02.09.2022 року по 01.02.2023 року ) виникла заборгованість по заробітньої платі за час вимушеного прогулу, яку необхідно стягнути. Згідно пісьмового відзіву, наданого стороною відповідача, заперечується проти задоволення позову з підстав відсутності провини відповідача у несвоєчасному виконанні рішення суду, оскільки сама позивачка не з`явилась до місця роботи та з нею неможливо було зв`язатись для ознайомлення із наказом про поновлення на роботі, у рішенні були помилки, внаслідок чого судом 25.10.2022 року виносилось додаткове рішення про їх виправлення, а крім того сторона відповідача наполягає на пропуску позивачем строку звернення із відповідним позовом до суду враховуючи, що саме із 01.09.2022 року почалось, як вказано у позові, порушення її прав, а звернення до суду відбулось лише 08.02.2023 року, тобто більш ніж три місяца визначеного законодавцем для звернення до суду з приводу порушення трудових прав. У відповіді на відзив позивач непогоджуючись із обставинами викладеними у відзиві зазначила, що саме наказ про її поновлення на роботі, і є підвтердженням несвоєчасного виконання рішення суду та і строком, з якого відраховується строк позовної давності для звернення до суду, про що свідчить чисельна судова практика Верховного Суду. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] згідно наказу №128/ос від 16.09.2021 переведена на посаду заступника начальника директора ВСП «Одеська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» з 20.09.2021 р. з посадовим окладом відповідно штатного розпису. Наказом філії від 21.01.2022 року № 10 з 24.01.2022 по 04.02.2022 року призначено службову перевірку ВСП «Одеська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» акціонерного товариства «Українська залізниця». Філією «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» 17.02.2022 був виданий наказ №27/ос, згідно з яким позивачку [PERSON] з цієї ж дати було звільнено з займаної посади за п. 1 ст.41 КЗпП України за грубе порушення трудових обов`язків, яке за змістом наказу виражається у «ряді порушень». Дані обставини були встановлені під час розгляду цивільної справи №947/7099/22 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця», про поновлення на роботі та виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, тому вважаються встановленими у відповідності до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.09.2022 року по справі №947/7099/22 від 01.09.2022 року задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано незаконним і скасований наказ філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 17.02.2022 № 27/ос «По особовому складу» про звільнення [PERSON] з займаної посади; поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Одеська дирекція філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 17.02.2022 року; стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 290\~729,62 грн. Судом було допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на посаді заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Одеська дирекція філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Постановою Одеського апеляційного суду від 13.12.2022\~року\~м. Одеса рішення суду залишено без змін. Філією «Центр будівельно-монтажних робітта експлуатації будівель і споруд» 01.02.2023 року виданий наказ №53/ос про поновлення [PERSON] на роботі з виплатою грошової суми, визначеної рішенням суду. Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із стягненням середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду врегульовані Конституцією України та Кодексом законів про працю України (КЗпП України) . Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною сьомою статті 235 КЗпП України \~передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу\~роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. У відповідності до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.\~Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.\~Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист. Визначене статтею 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин. Аналогічний правовий висновок визначений у чисельних постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 21.04.2021 року у справі №461/1303/19, учасником справи якої було також Акціонерне товариство «Українська залізниця». Таким чином встановлення факту винесення рішення суду 01.09.2022 року , згідно якого було допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі, і видання наказу про поновлення на роботі лише 01.02.2023 року , свідчить про наявність затримки виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, що дає змогу суду прийти до винсвку про обгрнутованість позовних вимог. Розрахунок розміру середньої заробітної плати відповідає розміру заробітної плати визнаної дійсною судом при розгляді цивільної справи №947/7099/22 та вказаної у рішенні суду від 01.09.2022 року, яке набрало законної сили. Судом критично оцінюється твердження сторонни відповідача про навність поважних причин пов`язаних із несвоєчасним виконанням рішення суду, так як неявка самої позивачці, в інтересах якої винесено рішення, а також помилка суду в частині розрахунку суми, яка підлягає стягненню не може бути перешкодою для виконання рішення суду в частині поновлення на роботі, оскільки представник відповідача був присутній у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, про що свідчить протокол судового засідання від 01.09.2022 року. Крім того, суд вважає помилковим розрахунок сторони відповідача часу, з якого у відповідачки з`явилось право на звернення суду щодо невиконання рішення суду, так як не виконання рішення суду є тривалим порушенням і саме момент його виконання шляхом винесення відповідного наказу і є момент, з якого слід відраховувати час на звернення до суду особи, так як порушення прав на поновлення на роботі зафіксовано саме наказом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не було порушено строк звернення до суду, так як наказ про поновлення на роботі винесено 01.02.2023 року а звернення до суду відбулось 08.02.2023 року тобто у межах трьохмісячного терміну, визначеному ст. 233 КЗпП України, з моменту винесення наказу про поновлення на роботі. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18). Верховний Суд зазначив наступне: « враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина перша статті 233 КЗпП України)».

Outcome: approved