Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

30.11.2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі-продажу нікчемним, в якому просила визнати договір дарування частини будинку [ADDRESS] від 01.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Димовим О.С., удаваним в зв`язку з тим, що в дійсності був укладений договір купівлі продажу зазначеного нерухомого майна; визнати договір купівлі-продажу частини будинку [ADDRESS] - нікчемним; стягнути з відповідачів в солідарному порядку судові витрати. В обгрунутвання позову посилається на те, що вона є співвласником частки вказаного домоволодіння, частки сторін у праві спільної часткової власності не виділені в натурі, право спільної часткової власності не припинено. 06.08.2020 року співвласник будинку [PERSON] оформиі довіреність, якою уповноважив [PERSON] представляти його інтереси, пов`язані з даруванням належної йому частки будинку . 01.10.2020 року остання від імені [PERSON] , подарувала , а [PERSON] прийнгяла в дар частину вказаного будинку . 15.03.2021 року [PERSON] , подав заяву про вичнення кримінального правопорушення, було відкрито кримінальне провадження, з матеріалів якого в березні 2021 року позивачці стало відомо, що фактично під прикриттям договору дарування відбулася угода купівлі-продажу будинку . Також зазначає, що [PERSON] не мав інтересу від дарування своєї власності сторонній особі [PERSON] за спірним договором дарування , адже це було його єдине цінне майно та місце проживання, він має низьку пенсію, отже безоплатно не міг відчудити це майно. Отже, відповідно до ст. 235 ЦК України, оспорюваний договір дарування є удаваним, оскільки приховува договрі купівлі-продажу. Таке відбулося, оскільки [PERSON] не мав змоги продати цю частину будинку без згоди позивачки, оскільки вона, як співвласник нерухомості , має переважен право перед іншими особами на її купівлю. За такого, вважає щоправочин, який насправді уклали сторони - договір купівлі-продажу, є недійсним в силу приписів ст. 203, 362 ЦК України , оскільки вчинено з порушення переважного права співвласника частки у спільній частковій власнсоті. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.12.2021 року визначено головуючого по справі суддю Черенкову Н.П. Ухвалою суду від 09.12.2021 року відведено суддю Черенкову Н.П. від розгляду справи № 490/9141/21. Розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.12.2021 р. призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі ухвали судді Черенкової Н.П. від 09.12.2021 року про самовідвід. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. Ухвалою суду від 24.12. 2021 року справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 05.04.2022 року . 27 жовтня 2022 року надійшла уточнена позовна заява від представника позивача адвоката Білова І.В. Остаточно позивач просить: - встановити факт, що замість договору дарування частини будинку [ADDRESS] від 01.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Димовим О.С., в дійсності був укладений договір купівлі продажу зазначеного нерухомого майна, в зв`язку з чим визнати договір дарування удаваним; - визнати договір купівлі-продажу частини будинку [ADDRESS] - недійсним; -стягнути з відповідачів в солідарному порядку судові витрати. При цьому правові підстави позову позивачем не змінювалися, позовна заява (уточнена) містить такий самий виклад обставин та посилання на норми права, що і первісна позовна заява. Ухвалою судупро відкладення підготовчогопровадження від31.10.2022року відкладено підготовче засідання по справі в зв`язку з прийняттям судом позовної заяви в новій редакції зі зміненим предметом позову - до 23 листопада 2022 року . Встановлено відповідачам строк протягом 20 календарних днів з дня отримання даної ухвали надіслати суду відзив на позовну заяву і всі письмові докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Ухвалою суду від 23 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті Представник позивача адвокат Білов І.В. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] адвокат Луконіна Н.В. надала суду заяву про визнання позову , корситуючись наданим відповідачу правом п.1ч.2 ст. 49 ЦПК України. Просила розподіл суждових витрат провести відповідно до ст. 142 ЦПК України. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явивися, повідомлявся судом належним чином, відзиву на позов не надав. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав, для відкладення судового засідання, встановлених ч.2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін , оскільки в справі достатньо доказів про права та взаємні відносни сторін. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно Свідоцтва про пправо власнсоті на нерухоме майно від 31.08.2011 року, виданого на підставі рішення ВК ММР від 26.08.2011 року, власником частки житлового будинку, загальною площею 223, 9 кв.м. , житловою площею 89,3 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] - на праві спільної часткової власності є [PERSON] . Власником іншої частки є [PERSON] . На підставі Довіреності від 06.08.2020 року [PERSON] , уповноважив [PERSON] представляти його інтереси з усіх питань, пов`язаних з даруванням належної йому1/2 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок по [ADDRESS] , а саме подарувати вищевказане майно [PERSON] .. Згідно Договору дарування від 01.10.2020 року [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] , подарувала [PERSON] частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель та споруд по [ADDRESS] [PERSON] . Як вбачається зі змісту зазначеного договору та матеріалів цивільної справи, вказана частка у сіпльній частковій власності в натурі виділена не була. Слідчим відділенням ВП № 1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження , зареєстрованого до ЄРДР 29.04.2021 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України за заявою [PERSON] . З матеріалів вказаного кримінального провадження вбачається, що відповідно до розписки від 11 вересня 2020 року, [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму у розмірі 5700 доларів США за продаж частки будинку, яка занходиться за адресою [ADDRESS] . Згідно протоколу допиту свідка від 0.06.2021 року межах вказаного криміналдьного провадження, [PERSON] , остання пояснила, що дійсно вела перемовини з [PERSON] щдо купівлі у нього половину вказаного будинку, при цьому він запевняв її, що його колишня дружина, яка є співвласницею іншої половини будинку, не проти такого продажу. Потім вони разом поїхали до адвокатки [PERSON] , яка повідомила, що допоможе офомити необхідні документи для відчуження будинку , [PERSON] оформив відповідне доручення на адвокатку. В наступному [PERSON] оформлювала необхідіні документи від імені [PERSON] , які оплачувала сам [PERSON] , на оформлення документів вона витратила приблизно 3000 доларів США. Потім вона в присутностві свідка 11.09.2020 року передала [PERSON] кошти за купівлю будинку в розмірі 5700 доларів США, про що він написав відповідну розписку. Після оформлення договру вона дозволила [PERSON] проживати в будинку до весни 2021 року, а коли прийшла з дітьми вселятися у будинко, то їй почали перешкоджати в цьому син [PERSON] [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] . [PERSON] підтвердила, що вона відпочатку бажала укласти договір купівлі-продажу будинку, а не дарування, проте адвокат їй порадив оформити саме договір дарування, оскільки іншого співвласника будинку немає, а без нього неможливо буде оформити у нотаріуса договір купівлі-продажу. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина першастатті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованихКонституцієюі законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК Українивизначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже,стаття 15 ЦК Українивизначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. За правилами статей12,81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно достатті 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1. ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин, був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин. Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків. Тому доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо). Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставіст. 235 ЦК України, має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (ст.235 ЦК України). Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18). Верховний Суд у постанові від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15 зазначив, що правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин. У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Відповідно дост.655 ЦК Україниза договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). Судом встановлено, що строни оспорюваного договру фактично мали волевиявлення на укладення саме договору купівлі-продажу частини домоволодіння та вчиняли дії , які спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за договором купівлі-продажу, який є оплатним, як в дійсних правовідносинах сторін. Матеріали справи містять належні докази про намір відповідачів укласти інший договір , а саме договір купівлі-продажу , надано докази на підтвердження оплатності договору дарування від 20.10.2020 року , що визнала і сама відповідачка [PERSON] . Наведені обставини та аналіз норм матеріального права надають підстави для висновку, що позивач довів 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Отже, судом встановлено, що при укладенні оспорюваного договору дарування сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір купівлі-продажу будинку, суду надано належні і допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином. За такого, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним. Власник майна має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Водночас, якщо законодавством передбачено переважне право інших осіб на купівлю певного майна, то власник майна, який вчинив правочин дарування, має довести розумні мотиви такого правочину. За відсутності таких мотивів (зокрема, у випадку дарування майна, яке має значну вартість, сторонній особі) правочин може бути визнаний судом удаваним. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.02.2022 у справі № 922/2182/21, від 03.11.2022 у справі № 912/3747/20. Отже відносини сторін договору, [PERSON] , та [PERSON] , регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили , а саме правилами щодо договору купівлі-продажу нерухомого майна, умови якого сторонами дотримані щодо визначення предмету договору, його нотаріального посвідчення, здійснення розрахунку за придбане майно, передачі [PERSON] , як продавцем, у власність [PERSON] , як покупця за 5 700 дол. США нерухомого майна: часток домоволодіння по [ADDRESS] . Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Судувід 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідківі приховують іншу волю учасників. Згідно з положеннями ст.362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Згідно зі статтею 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Отже, на зазначені правовідносинипоширюються положення ст.362 ЦК України . Як встановлено судом, процедура продажу частки у спільному майні позивача та відповідача [PERSON] була порушена, відповідачі навмисно уклали договір дарування з метою приховати договір купівлі-продажу , щоб уникнути повідомлення позивачки про продаж частки у домоволодінні , отже порушили її переважне право купівлі як співвласника. За такого, оспорюваний договір купівлі-продажу також є недійснимв силу вищенаведених приписів чинного законодавства. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Із врахуванням викладеного, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, визнання договором купівлі-продажу та визнання його недійсним підлягаєчастковому задоволенню. При цьому суд враховує, що позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. У процесуальному законодавстві діє принцип «juranovitcuria» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (damihifactum, dabotibijus). За аткого, суд

Outcome: partial