Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

09 січня 2023 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про визнання [PERSON] , [INFO] , безвісно відсутньою, зазначивши заінтересованою особою - виконавчий комітет Хмельницької міської ради. Свої вимоги заявник мотивував тим, що [PERSON] , яка є його матір`ю, 04.12.1999 зареєструвала шлюб із громадянином Чеської Республіки, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб та виїхала на постійне місце проживання до Чеської Республіки. З 2010 року [PERSON] не з`являється за місцем реєстрації свого проживання у квартирі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ., будь який зв`язок із нею відсутній, вона не телефонує, не пише листи, не повідомляє в інший спосіб про місце свого перебування. Визнання [PERSON] безвісно відсутньою є необхідним для приватизації заявником квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ., де [PERSON] наразі є основним наймачем. Оскільки [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою [ADDRESS] , то для приватизації вказаної квартири необхідна згода останньої або зняття її з реєстрації місця проживання. Враховуючи те, що [PERSON] відсутня за місцем реєстрації більше 12 років та заявнику не відомо її місцеперебування, то отримати її згоду на приватизацію квартири видається неможливо. У зв`язку з наведеним, [PERSON] просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , місце реєстрації: [ADDRESS] , безвісно відсутньою з 01 січня 2010 року. Ухвалою судді від 13 січня 2023 року по справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду. 23 січня 2023 року від представника заінтересованої особи - Виконавчого комітету Хмельницької міської ради, на адресу суду надійшов відзив на подану заяву. У даному відзиву представник заінтересованої особи заперечив проти задоволення заяви з тих підстав, що фактична відсутність відомостей про місце перебування [PERSON] не є безумовною підставою для визнання її безвісно відсутньою. 22 лютого 2023 року від представника заявника, адвоката Іваницького А.М., до суду надійшла заява про зміну предмета заяви про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, а саме представник заявника просив визнати [PERSON] безвісно відсутньою, починаючи із 01 квітня 2019 року. Заявник у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник заявника - [PERSON] , у судовому засіданні подану заяву підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у заяві, просив заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи у судовому засіданні проти задоволення заяви заперечив з підстав, зазначених у відзиві. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представників учасників процесу, суд встановив наступне. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] заявник є сином [PERSON] . Актовим записом № 1350 від 23.08.1987 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, а прізвищем після реєстрації шлюбу визначено прізвище « [PERSON] ». Актовим записом № 837 від 21.09.1999 року вказаний шлюб розірвано. Із копії свідоцтва про шлюб від 04.12.1999, виданого в Чеській Республіці, муніципалітетом Яблонне над Орліці, район Усті над Орліці, вбачається, що зареєстровано шлюб між громадянином Чехії [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до вказаного свідоцтва [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Як вбачається з матеріалів витребуваної з архіву Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області цивільної справи № 686/1857/19, [PERSON] набула громадянство Чеської Республіки і станом на 29 березня 2019 року проживала у Чеській Республіці. Відповідно до довідки №А-03-37503 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS] , від 29.11.2022 року, за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] з 27.09.2007, [PERSON] з 16.11.2006 та [PERSON] з 29.09.1977 року. Згідно з витягом з рішення виконавчого комітету ХМР від 23.04.2009 року № 391 «Про зміну договору найму на житлові приміщення» вирішено змінити договір найму: п.1.8. За бажанням основного наймача [PERSON] та членів її сім`ї договір найму на квартиру [ADDRESS] , переоформити на її сина [PERSON] . Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до положень ст. 2 вказаного Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до положень ч. 2 ст. 8 вказаного Закону передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Відповідно до п.14 положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396 Передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника. Відповідно до п.18 вказаного положення громадянин подає до органів приватизації, окрім інших документів, згоду заяву-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. Водночас, відповідно до пп.2 п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ від 07.02.2022 року № 265 зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, окрім іншого: 2) рішення суду, яке набрало законної сили про визнання особи безвісно відсутньою. В силу п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою. За положеннями ст. 43 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. З огляду на зазначене, суд вважає недостатніми надані заявником докази, та такими, що не підтверджують безвісну відсутність [PERSON] , а саме: -Акт КП «Управляюча муніципальна компанія «Озерна» від 06.12.2022 року № 174 відповідно до якого сусіди [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] з 2010 року не проживає в квартирі за адресою [ADDRESS] ; -Довідка ВнП №1 ХРУП ГУНП від 27.12.2022 року про результати перевірки за зверненням [PERSON] , відповідно до якої встановити місце знаходження останньої не приставилось за можливе; -Відповідь ВнП №1 ХРУП ГУНП в Хмельницькій області № 121/122-2022 від 28.12.2022 року на звернення [PERSON] , відповідно до якої було встановлено, що [PERSON] за вказаною адресою не проживає. Також, не може вважатись достатнім доказом і відповідь на запит суду від 26.01.2023 року від Головного центру обробки інформації ДПС України про те, що інформація про перетинання державного кордону України протягом періоду з 19.01.2018 року по 19.01.2023 року [PERSON] відсутня. У своїй Постанові по справі № 760/3112/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного наголошує на тому, що фактична відсутність відомостей про місце перебування особи не є безумовною підставою для визнання її безвісно відсутньою. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок: «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою». Суд вважає, що заявником не було використано усі можливості для з`ясування дійсного місця перебування [PERSON] та не доведено, що у нього відсутня можливість отримати такі відомості. Суд оцінює критично доводи представника заявника, що визнання [PERSON] безвісно відсутньою є єдиною можливістю для заявника реалізувати свої права на згадане житлове приміщення та не вважає необхідність реалізації таких прав достатньою підставою для визнання особи безвісно відсутньою, адже факт визнання [PERSON] безвісно відсутньою може призвести до потенційного обмеження чи порушення її законних прав та інтересів. В процесі розгляду справи кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Згідно положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Встановивши, що заявником не надано суду переконливі докази, що підтверджують відсутність відомостей про дійсне місцеперебування [PERSON] та неможливість їх отримання, суд доходить висновку, що заява [PERSON] про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed