Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~\~ [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтував тим, що 27.05.2019 позивач особисто передав відповідачу в борг грошові кошти у сумі 320000 доларів США, що станом на 27.05.2019 за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим Національним банком України, складає 8256000 грн. На підтвердження отримання коштів відповідач особисто склав письмову розписку від 27.05.2019, у якій також визначив умови повернення позичених коштів, у тому числі термін їх повернення 27.05.2021. Проте відповідач зобов`язання не виконав та позичені кошти позивачеві не повернув. Неодноразові вимоги позивача щодо повернення цих коштів відповідач ігнорує. За таких підстав відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 27.05.2019 у сумі 320000 доларів США, що становить 11701952 грн за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим Національним банком України на день пред`явлення позову до суду. 26.01.2023 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 22.02.2023, наданий учасникам справи строк для подання заяв по суті справи. 22.02.2023 підготовче провадження не відбувалося у зв`язку з оголошенням Тернопільською обласною адміністрацією на території Тернопільської області повітряної тривоги. Підготовче засідання призначено на 20.03.2023. 17.03.2023 через канцелярію Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відповідач [PERSON] подав відзив, у якому заперечив проти задоволення позову та просив у позові відмовити. Відповідач не заперечував, що позивач передав відповідачу у борг кошти у сумі 8256000 грн. Однак зазначив, що такі кошти належать рідному брату позивача - [PERSON] . Також відповідач не погоджується щодо суми боргу, оскільки вважає, що поверненню підлягають кошти у сумі 8256000 грн, що за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим Національним банком України на день укладення договору становило 320000 доларів США, а не еквівалент вказаної суми в національній валюті станом на день пред`явлення позову до суду. Також відповідач вважає, що [PERSON] не є належним позивачем у справі, оскільки йому не належить право вимоги до [PERSON] , зважаючи на те, що фактичним власником коштів є [PERSON] . При цьому відповідач зауважив, що у вересні 2021 року звертався безпосередньо до [PERSON] з пропозицією щодо повернення суми боргу частинами та просив продовжити строк дії розписки ще на 2 роки, однак [PERSON] відмовився від отримання лише частини боргу. 20.03.2023 через канцелярію Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області позивач [PERSON] подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що зі змісту договору позики чітко вбачається, що кошти за таким договором були передані [PERSON] саме [PERSON] , відтак саме останній вправі вимагати повернення коштів. [PERSON] хоча і надав дозвіл на передачу своїх особистих коштів в борг [PERSON] , однак сам не здійснював такої передачі, а тому не є стороною даного договору позики. Той факт, що кошти, які були предметом позики, належали [PERSON] , який безпосередньо не брав участі в укладенні даного договору та не підписував його, сам по собі не може бути підставою для стягнення таких коштів на користь [PERSON] 20.03.2023 прийнято до розгляду заяву представника позивача адвоката Крічфалушій Л.І. про зміну предмета позову та з урахуванням цієї постановлено вважати позовною вимогою, заявленою у даній цивільній справі, вимогу про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у національній валюті гривні, а саме в сумі 11701952,00 грн, що за курсом Національного банку України станом на день подачі позову становить 320000 доларів США. Задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про виклик свідка. Підготовче засідання відкладено на 12.04.2023. 12.04.2023 без виходу до нарадчої кімнати усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 11.05.2023. У судовому засіданні 11.05.2023 представник позивача адвокат Крічфалушій Л.І. позов підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві та у відповіді на відзив, та просила позов задовольнити повністю. Пояснила, що під час складення розписки сторони в усному порядку обумовили, що повернення коштів відбуватиметься в еквіваленті на національну валюту. Не заперечувала, що власником коштів є [PERSON] , однак вважає, що право вимоги належить позивачу, оскільки саме він здійснив передачу коштів та є стороною договору позики, що підтверджується змістом розписки. Така позиція відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 607/19623/15-ц. У судовому засіданні 11.05.2023 представник відповідача адвокат Остапчук В.І. позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві, та просила у позові відмовити повністю. Пояснила, що позика була отримана [PERSON] в національній валюті. Не заперечувала факту складення відповідачем розписки та отримання у борг коштів, які були передані позивачем. Разом з тим зазначила, що відповідач позичив кошти не у позивача, а в його брата [PERSON] . Однак враховуючи те, що останній на момент укладення договору позики був відсутній у м. Тернополі, то передачу коштів здійснив позивач. Вважає, що [PERSON] не є належним позивачем у справі, оскільки право вимоги до відповідача йому не належить. Вказала, що у вересні 2021 року відповідач мав намір віддати [PERSON] кошти частинами у зв`язку з тим, що позбавлений можливості одноразово повернути суму боргу, однак [PERSON] відмовився від повернення коштів частинами. У судовому засіданні 11.05.2023 свідок [PERSON] пояснив, що є братом позивача. Свідок показав, що особисто знайомий з [PERSON] та неодноразово позичав йому кошти. Так, приблизно у квітні травні 2019 року [PERSON] знову звернувся до свідка з метою отримання коштів у позику. Однак станом на день звернення у свідка не було достатньо коштів, а тому йому знадобився час, щоб зібрати усю суму. 27.05.2019 відповідач подзвонив до свідка з наміром отримати кошти у борг, проте свідок перебував за межами м. Тернополя, а тому зателефонував своєму брату [PERSON] , щоб той взяв вдома у свідка кошти та передав їх [PERSON] . Свідок вказав, що позичені відповідачу кошти є його власними коштами. При цьому відповідно до усної домовленості повернення коштів мало відбуватися у доларах США. Не заперечував, що [PERSON] звертався до нього з проханням здійснення повернення коштів частинами, однак свідок відмовився від такого способу повернення коштів. Заперечує щодо укладення мирової угоди, оскільки бажає отримати від відповідача одразу усі кошти. У судове засідання 11.05.2023 позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] не з`явилися, однак приймають участь у судовому процесі через своїх представників. Заслухавши пояснення представників сторін та показання свідка, дослідивши матеріали цивільної справи та оглянувши оригінал розписки від 27.05.2019, суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦПК України\~сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами\~ЦПК України\~не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. У п. 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу,\~в позові слід відмовити». Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27.05.2019 між сторонами укладений договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу у позику грошові кошти у сумі 320000 грн, що на момент укладення договору згідно з офіційним курсом долара до гривні, встановленим Національним банком України, становить 8256000 грн. Договір позики між сторонами був оформлений шляхом написання відповідачем письмової розписки від 27.05.2019. Оскільки відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, позивач вважає, що має місце порушення його майнових прав, захист яких можливо здійснити шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 27.05.2019 у сумі 11701952,00 грн. Надаючи оцінку доводам позивача, суд виходить з такого. У контексті завдань цивільного судочинства звернення до суду є способом захисту невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відтак особа повинна довести (а суд - встановити), що саме їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Така належність повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду буде мати правові наслідки для позивача, оскільки порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При цьому поняття законного права треба розуміти як можливість користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Так, ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу. Підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір як універсальний регулятор приватних відносин покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (постанова Верховного Суду України від 24.02.2016 у справі № 6-50цс16). У постанові Верховного Суду від 04.09.2020 у справі № 552/6989/16-ц зазначено, що «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18.03.2013 у справі № 6-63цс13 та від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15». Суд встановив, що 27.05.2019 [PERSON] склав письмову розписку такого змісту: «Я, [PERSON] (персональні дані), 27 травня 2019 року одержав в борг від [PERSON] (персональні дані) грошові кошти в сумі 8256000 гривень 00 копійок, що є еквівалентом 320000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент написання розписки. Зобов`язуюся повернути отримані гроші в повному обсязі своєчасно до 27 травня 2021 року. Дата. Підпис». При цьому суд звертає увагу, що такий зміст розписки був викладений на титульному боці аркушу та його копія була надана суду позивачем разом з позовною заявою. Разом з тим під час судового розгляду на вимогу суду представник позивача [PERSON] надала суду для огляду оригінал розписки, яка на зворотному боці містила також додатковий запис такого змісту: «Мені, [PERSON] , відомо, що кошти, отримані мною в борг від [PERSON] , належать [PERSON] . Умови повернення грошових коштів узгоджені з [PERSON] . Дата. Підпис». Зміст даної розписки дає суду підстави дійти висновку про укладення [PERSON] як позичальником з одного боку договору позики. Разом з тим, встановлюючи особу позикодавця за цим договором, суд виходить з такого. Як встановив суд з показань свідка [PERSON] та як вбачається зі змісту розписки, позичені відповідачем кошти належали саме [PERSON] . З метою укладення договору позики [PERSON] як до іншої сторони такого договору, а саме до позикодавця, звернувся до [PERSON] та узгодив з останнім суму позики та умови її отримання і повернення. Тобто волевиявлення на укладення договору позики з [PERSON] мав саме [PERSON] як власник грошових коштів та як їх позикодавець. Разом з тим 27.05.2019, тобто на день передачі коштів, [PERSON] був відсутній за місцем свого проживання, а тому надав усну вказівку своєму брату [PERSON] взяти належні [PERSON] кошти, що зберігаються у його домоволодінні та доступ до якого мав позивач, та передати ці кошти [PERSON] . Позивач виконав усну вказівку [PERSON] та передав належні останньому грошові кошти [PERSON] . При цьому для підтвердження факту отримання грошових коштів відповідач склав письмову розписку зазначеного вище змісту. У подальшому повернення позичених коштів мало здійснюватись шляхом їх передачі не позивачеві, а його брату [PERSON] як власнику коштів. Такі обставини визнавались та не заперечувались учасниками судового процесу у судовому засіданні. Більше того навіть під час допиту в якості свідка [PERSON] показав, що відповідач пропонував виконати своє зобов`язання за договором позики частинами, однак [PERSON] таке зобов`язання не прийняв, що також дає підстави дійти висновку, що кредитором відповідача є саме [PERSON] . Усі ці обставини в сукупності свідчать про те, що стороною спірного договору позики, з якою відповідач погоджував умови цього договору, зокрема суму позики, порядок передачі коштів та порядок виконання зобов`язання, є саме [PERSON] , а не його брат [PERSON] , який лише передав грошові кошти відповідачу за усною вказівкою фактичного позикодавця. При цьому письмова розписка від 27.05.2019 оцінюється судом у сукупності з усіма обставинами та її зміст дає підстави дійти висновку, що така розписка засвідчує факт передачі грошей позичальнику та містить термін повернення позики, а також застереження, що позика має бути повернута [PERSON] . Сама по собі розписка не є у повному розумінні договором позики, оскільки не містить підпис позикодавця, а тому є письмовою складовою договору позики, частина якого укладалася і в усному порядку та сторонами якого є [PERSON] та [PERSON] . Унаслідок написання такої розписки не відбулось встановлення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків позивача, що є обов`язковою ознакою сторони договору за змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України. Натомість з володіння [PERSON] вибули грошові кошти у сумі 8256000 грн та останній набув право вимоги до [PERSON] з повернення цих коштів. Так само невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики від 27.05.2019 не порушує майнові права позивача, оскільки позичені кошти не перебували у його володінні та після їх повернення позичальником перейдуть у власність не позивача, а [PERSON] . Тобто майнові права, що порушуються відповідачем внаслідок неповернення позичених грошових коштів, належать не позивачеві, а його брату [PERSON] . Відтак рішення суду у даній справі не матиме правових наслідків для позивача з підстав непорушення його суб`єктивного права відповідачем. За таких підстав, з урахуванням змісту укладеного договору позики, зокрема, як його усної частини у виді домовленостей між [PERSON] та [PERSON] , так і письмової частини у виді розписки, приймаючи до уваги загальноприйнятні значення, терміни, мету правочину, ділові відносини, що мали місце між [PERSON] та [PERSON] , суд доходить висновку, що договір позики від 27.05.2019, частиною якого є зазначена вище розписка, укладений саме між [PERSON] та [PERSON] . Відтак позивач, який не є стороною цього договору, не має право вимоги до боржника за цим договором, а тому не є належним позивачем у цій справі. При цьому суд відхиляє посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 607/9623/15-ц, оскільки у даній постанові Верховний Суд не надавав правову оцінку обставинам щодо здійснення однією особою позики грошових коштів, належних іншій особі, та встановлення дійсних сторін договору позики. Більше того даною постановою Верховний Суд скасував рішення першої та апеляційної інстанції. Наступні судові рішення у цій справі Верховним Судом не переглядались. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов не є обґрунтованим та задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 13420 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції № 0.0.2824832938.1 від 19.01.2023 (а.с. 5). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed