Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач»), треті особи - [PERSON] , приватний нотаріус Грушицька Віталіна Віталіївна, про визнання недійсними укладених 05.07.2017 року між ПАТ «Західінкомбанк» та [PERSON] : Договору №2017-05-30-000026 від 05.07.2017 року про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Західінкомбанк» відступив [PERSON] право вимоги за кредитним договором №2911/07/1 від 29.11.2007 року, укладеним між КБ «Західінкомбанк» та [PERSON] ; Договору про відступлення права вимоги за договором поруки №1, за яким ПАТ «Західінкомбанк» відступив [PERSON] право вимоги за Договором поруки №1 від 29.11.2007 року, укладеним між КБ «Західінкомбанк» та [PERSON] ; Договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 29.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. за реєстровим №992-Д; Скасування запису №21246034 від 05.07.2017 року приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицької В.В. про державну реєстрацію за [PERSON] іпотеки за договором іпотеки від 29.11.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. за реєстровим №992-Д на двохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовано тим, що при укладенні оскаржуваних договорів про відступлення права вимоги було порушено вимоги чинного законодавства, оскільки Договір №2017-05-30-000026 від 05.07.2017 року про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Західінкомбанк» відступив [PERSON] право вимоги за кредитним договором №2911/07/1 від 29.11.2007 року, укладеним між КБ «Західінкомбанк» та [PERSON] , є договором факторингу, у якому плата фактору ( [PERSON] ) за цим договором виражалась у формі різниці між реальною ціною вимоги, що передана банком [PERSON] , і сумою, що підлягала сплаті [PERSON] банку. В той же час, як зазначено у позові, фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Натомість, на час укладення даного договору [PERSON] не підтвердив свого права здійснювати факторингові операції, а ПАТ «Західінкомбанк» не перевірив наявність такого права. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач - [PERSON] , - правом на подання відзиву на позов не скористався. Представником Відповідача в ході судового розгляду справи подано клопотання (том 2, а.с.14), в якому він позовні вимоги заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог враховуючи практику Верховного Суду з цього питання. Треті особи - [PERSON] , приватний нотаріус Грушицька Віталіна Віталіївна, - явку уповноваженого представника до суду не забезпечили, про дату та час судових засідань повідомлялися належним чином, правом на подання письмових пояснень не скористалися. Проаналізувавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 29 листопада 2007 року між ТОВ КБ «Західінкомбанк», правонаступником якого в подальшому було ПАТ «Західінкомбанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №2911/07/1, відповідно до якого банк надав, а позичальник [PERSON] отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 196 000 грн. зі сплатою 19% річних з кінцевим терміном погашення кредиту 29.11.2012 року (том 1, а.с.8-10). З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання, що виникло на підставі кредитного договору №2911/07/1 від 29.11.2007 року, між ТОВ КБ «Західінкомбанк», правонаступником якого в подальшому було ПАТ «Західінкомбанк», як кредитором, [PERSON] , як позичальником, та [PERSON] , як поручителем, 29.11.2007 року укладено договір поруки №1 від 29.11.2007 року (том 1, а.с. 15). Згідно умов даного договору поруки поручитель [PERSON] взяла на себе зобов`язання відповідати перед ТОВ КБ «Західінкомбанк» за виконання позичальником [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором як солідарний боржник (п.п. 1.1., 1.2.). Крім того, з метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання, що виникло на підставі кредитного договору №2911/07/1 від 29.11.2007 року, між ТОВ КБ «Західінкомбанк», правонаступником якого в подальшому було ПАТ «Західінкомбанк», та [PERSON] і [PERSON] , як іпотекодавцями, було укладено Договір іпотеки від 29.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. за реєстровим №992-Д (том 1, а.с. 12-14), за умовами якого передано в іпотеку квартиру площею 51,1 кв.м. по [ADDRESS] . Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2013 року у справі № 344/13764/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2014 року, у справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» в особі відділення ПАТ «Західінкомбанк» №27 в м. Івано-Франківськ, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача - [PERSON] , про визнання поруки припиненою задоволено позов [PERSON] . Визнано припиненою поруку [PERSON] згідно договору поруки №1 від 29.11.2007 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ КБ «Західінкомбанк». Вирішено питання судових витрат. 05 липня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Західінкомбанк» (Банк), від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Західінкомбанк» та громадянином [PERSON] (Новий кредитор) було укладено Договір №2017-05-30-000026 про відступлення права вимоги з Додатком №1 (том 2, а.с.157-160) (надалі - також «Договір №2017-05-30-000026»), за умовами якого Банк відступив новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набув права вимоги Банку сплати суми боргу за кредитним договором, визначеної відповідно до цього Договору, до позичальника, іпотекодавця, зазначених у додатку №1 до цього договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимогами до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитним договором, договором іпотеки, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них згідно реєстру у додатку №1 до цього договору. Сторони домовились, що відступлення Банком Новому кредитору права вимоги за іпотечним договором, що був укладений в забезпечення виконання зобов`язань боржника за Основним договором та був посвідчений нотаріально, відбувається за окремим договором, який укладається між сторонами одночасно із укладенням цього договору та підлягає нотаріальному посвідченню (пункт 1 Договору №2017-05-30-000026). Згідно Додатку №1 до Договору №2017-05-30-000026 про відступлення права вимоги від 05.07.2017 р. «Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами» (том 2, а.с.160) права вимоги, які відступаються, ґрунтуються на: 1. кредитному договорі №2911/07/1 від 29.11.2007 року з додатковими до нього договорами (угодами), укладеними між Банком та [PERSON] (боржник). Одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором Банк відступає Новому кредитору права вимоги за договорами, які є забезпеченням виконання зобов`язань Банку за кредитним договором, а саме: Договір іпотеки від 29.11.32007 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. за реєстровим №992-Д, у відповідності до якого іпотекодавці [PERSON] та [PERSON] в забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором та додатковими до нього договорами передали в іпотеку: двохкімнатну квартиру загальною площею 51,1 кв.м. по [ADDRESS] . До нового кредитора переходять всі права, які забезпечують виконання зобов`язань Боржником за вказаним кредитним договором (неустойка, штраф, пеня, порука, гарантія, застава, іпотека тощо), навіть якщо вони не згадані у тексті договору. Крім того, 05 липня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Західінкомбанк» (Первісний іпотекодержатель), від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Західінкомбанк», та громадянином [PERSON] (Новий іпотекодержатель) було укладено Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В.В. за №5634 (том 2, а.с.161-164) (надалі - також «Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки»), за умовами якого Первісний іпотекордержатель відступає Новому іпотекодержателю права за Договором іпотеки, укладеним між ТОВ КБ «Західінкомбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Західінкомбанк») та іпотекодавцями [PERSON] , [PERSON] і посвідчений 29.11.2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. за р. №992-Д, відповідно до якого іпотеко давці передали Первісному іпотеко держателю в іпотеку насупне майно, а саме: двохкімнатну квартиру загальною площею 51,1 кв.м. по [ADDRESS] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки №91264087 від 05.07.2017 року (том 2, а.с.165) [PERSON] вказано іпотекодержателем за вищевказаним договором іпотеки. Вважаючи, що при укладенні вищевказаних договорів було порушено вимоги чинного законодавства України, [PERSON] звернулась до суду з цивільним позовом про визнання їх недійсними. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. В постанові від 12.03.2018 у справі №910/22319/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у подібних правовідносинах дійшов таких висновків. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає втому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав(правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18). Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якій зазначено, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Судом встановлено, що [PERSON] , яка не є стороною оскаржуваних договорів, однак є іпотекодавцем за договором іпотеки, та поручителем за договором поруки, право вимоги за якими відступлено Відповідачу. За таких обставин Суд вважає, що право [PERSON] підлягає розгляду на вставлення факту його порушення по суті. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (стаття 650 ЦК України). До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (частина п`ята статті 655 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Обгрунтовуючи позовні вимоги в якості підстав позову Позивач у позовній заяві покликається на те, що право вимоги за кредитним договором №2911/07/1 від 229.11.2007 року та право вимоги за договором іпотеки та договором поруки в незаконний спосіб було продано фізичній особі [PERSON] , який не наділений правами надавати фінансові послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В силу положень ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Чинним законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Зокрема, частиною першою статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Відповідно до положень ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. З наведених норм права слідує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі №640/14873/19 (провадження № 61-6649св20) (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93708816): «За загальним правилом відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Вказаний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) та від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20). У той же час процедура припинення банку як юридичної особи проводиться у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI, і ця процедура здійснюється з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Наслідками початку процедури ліквідації банку, які передбачені статтею 46 спеціального Закону, є, зокрема, завершення банківської діяльності банку закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; настання строку виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) тощо. Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п`яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду. При проведенні процедури ліквідації банку Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку. Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Для проведення відкритих торгів на підставі договору може залучатися організатор торгів - юридична особа, яка відповідно до установчих документів має право проводити торги (стаття 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Пунктом 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2, яке є спеціальним нормативним актом, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури (в редакції, яка діяла до 21 листопада 2016 року), було унормовано, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок). Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21 листопада 2016 року № 2526 «Про внесення змін до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» у пункті 5.11 глави 5 розділу V цього Положення виключені слова «між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)». Судом встановлено, що оскаржувані Договори відступлення прав вимоги було укладено 05 липня 2017 року між ПАТ «Західінкомбанк» (який перебував в стані припинення (ліквідації) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Західінкомбанк» та [PERSON] за результатами проведення 12 червня 2017 року відкритих торгів (аукціону) з продажу активів банку, що ліквідується. Як зазначив Верховний Суд у вищезазначеній постанові від 16 грудня 2020 року у справі №640/14873/19 (провадження № 61-6649св20) (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93708816): «Положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи. При цьому, враховуючи відкликання Національним банком України 04 червня 2015 року банківської ліцензії ПАТ «КБ «Надра», а також наслідки початку процедури ліквідації банку й цілі цієї процедури, обмеження прав фізичних осіб на участь у торгах з продажу прав вимоги ПАТ «КБ «Надра» законодавством не визначені. В той же час Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом. Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та прийняті на його виконання нормативно-правові акти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які не містять заборони щодо придбання фізичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, є пріоритетними щодо інших нормативних актів України. Відповідач не набув права здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор. Вказаний висновок узгоджується із висновками, висловленими у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 295/3588/14-ц та від 31 липня 2019 року у справі № 910/4816/18». Отже враховуючи зазначене, Суд приходить до висновку, що підстави для визнання недійсними Договору №2017-05-30-000026 про відступлення права вимоги з Додатком №1 від 05.07.2017 року (за винятком відступлення прав вимоги за порукою, законність в цій частині буде досліджена судом нижче) та Договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 05.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицькою В.В. за №5634, - відсутні. Вимога про скасування запису №21246034 від 05.07.2017 року приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицької В.В. про державну реєстрацію за [PERSON] іпотеки за договором іпотеки від 29.11.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. за реєстровим №992-Д на двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , як похідна позовна вимога від вимоги про визнання недійсним договору - задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги за договором поруки №1, за яким ПАТ «Західінкомбанк» відступив [PERSON] право вимоги за Договором поруки №1 від 29.11.2007 року, укладеним між КБ «Західінкомбанк» та [PERSON] . Так, Судом встановлено що окремий письмовий договір про відступлення права вимоги за договором поруки №1 від 29.11.2007 року, укладеним між КБ «Західінкомбанк» та [PERSON] , між ПАТ «Західінкомбанк» та Відповідачем [PERSON] не укладався. Домовленість щодо відступлення [PERSON] права вимоги ПАТ «Західінкомбанк» за порукою [PERSON] закріплена у Додатку №1 до Договору №2017-05-30-000026 про відступлення права вимоги від 05.07.2017 р. «Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами» (том 2, а.с.160), в якому сторони договору зазначили, що права вимоги, які відступаються, ґрунтуються на: 1. кредитному договорі №2911/07/1 від 29.11.2007 року з додатковими до нього договорами (угодами), укладеними між Банком та [PERSON] (боржник). Одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором Банк відступає Новому кредитору права вимоги за договорами, які є забезпеченням виконання зобов`язань Банку за кредитним договором, а саме: Договір іпотеки від 29.11.32007 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. за реєстровим №992-Д, у відповідності до якого іпотекодавці [PERSON] та [PERSON] в забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором та додатковими до нього договорами передали в іпотеку: двохкімнатну квартиру загальною площею 51,1 кв.м. по [ADDRESS] . До нового кредитора переходять всі права, які забезпечують виконання зобов`язань Боржником за вказаним кредитним договором (неустойка, штраф, пеня, порука, гарантія, застава, іпотека тощо), навіть якщо вони не згадані у тексті договору. Тобто, зміст умов Додатку №1 до Договору №2017-05-30-000026 про відступлення права вимоги від 05.07.2017 р. «Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами» свідчить про те, що ПАТ «Західінкомбанк» відступлено [PERSON] право вимоги за порукою [PERSON] . Натомість, Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2013 року у справі № 344/13764/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2014 року, визнано припиненою поруку [PERSON] згідно договору поруки №1 від 29.11.2007 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ КБ «Західінкомбанк». Таким чином, з 29 січня 2014 року порука [PERSON] згідно договору поруки №1 від 29.11.2007 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ КБ «Західінкомбанк» припинилася. Відтак, станом на 05.07.2017 року у ПАТ «Західінкомбанк» були відсутні правові підстави відступати на користь інших осіб, в тому числі Відповідача, право вимоги за порукою [PERSON] згідно договору поруки №1 від 29.11.2007 року, оскільки така порука вже була припинена на цей час. Отже, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання недійсним Додатку №1 до Договору №2017-05-30-000026 про відступлення права вимоги від 05.07.2017 р. «Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами» в частині відступлення ПАТ «Західінкомбанк» на корсить [PERSON] права вимоги за порукою [PERSON] згідно договору поруки №1 від 29.11.2007 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ КБ «Західінкомбанк». В іншій частині в задоволенні позову слід відмовити. Для цілей даної справи в контексті кола її учасників, Суд зауважує, що станом на час звернення до суду ПАТ «Західінкомбанк» вже був припинений (дата запису про припинення: 03.05.2019 року) (https://youcontrol.com.ua/catalog/company_details/19233095/), що унеможливлює залучення його до справи. Натомість повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Західінкомбанк» з часу припинення ПАТ «Західінкомбанк» 03.05.2019 року також припинено. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Зважаючи на вищевикладене, Суд вбачає підстави для часткового задоволення позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 203, 204, 215, 509, 510, 512-514, 516, 626-628, 638, 650, 655, 1054, 1077 Цивільного Кодексу України, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положенням про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2, Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21 листопада 2016 року № 2526 «Про внесення змін до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку»,

Outcome: partial