Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

19.05.2021 року до суду надійшов вищезазначений позов. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17.09.2020 року локомотив ЧС-2 358 4-961 в з`єднанні з локомотивом ЧС-2 541 без вагонів рухався з боку м. Вільнянська в напрямку м. Запоріжжя в межах станції Янцеве в межах населеного пункту с. Українка Вільнянського району скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , яка перетинала залізничну колію справа наліво по ходу локомотива, яка загинула на місці , машиністом потягу був працівник АТ «Укрзалізниця», враховуючи п. 1 , ч .2 ст. 1167, ч. 1, 2 ст. 1187, ч. 1 ст. 1172 ЦК, посилаючись на те, що в результаті наїзду на її матір та її смерті спричинена моральна шкода, оскільки вона втратила близьку людину, просила суд стягнути з АТ «Укрзалізниця» 300000 грн. у рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди. Крім того, просила стягнути витрати на поховання у розмірі 10 630 грн. Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти позивних вимог, посилаючись на відповідні правові позиції Верховного Суду у таких справах з урахуванням додаткових пояснень (відповідно до постанови ВС від 19.04.2023 року справа № 336/10216/21 та постанови ВП ВС від 29.06.2022 року якщо груба необережність сприяла винекненню або збільшенню шкоди то залежно від степеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується за ст. 1193 ЦК) та оскільки нещасний випадок з матір`ю позивача стався не з вини відповідача, а причиною нещасного випадку стало нехтування постраждалим правил встановлених на залізниці, що виразилось у переході залізничної колії у невстановленому місці. Крім того, позивач не надав доказів, якими підтверджується розмір завданої моральної шкоди , а тому на думку відповідача у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] , народилася [INFO] , її батьками є батько [PERSON] та мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження позивача. З свідоцтва про смерть від 18.09.2020 року встановлено, що мати позивача [PERSON] , померла [INFO] . З постанови, яка є чинною та не скасована, про закриття кримінального провадження старшого слідчого слідчого відділення поліції №2 Запорізького РУП Національної поліції в Запорізькій області від 16.09.2021 року встановлено, що за фактом смерті [PERSON] , проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020080210000716 від 17.09.2020 року, в ході якого встановлено, що 17.09.2020 о 12 годині 29 хвилин машиніст [PERSON] , [INFO] , керуючи локомативом ЧС-2 358 4-961 в з`єднанні з локомотивом ЧС-2 541, без вагонів, рухаючись з боку м.Вільнянська, Запорізької області в напрямку м.Запоріжжя по першому основному непарному шляху перегону Вільнянськ-Вантажне, в межах станції Янцеве скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , яка перетинала залізничну колію справа наліво по ходу локомотиву. Внаслідок даної пригоди пішохід [PERSON] загинула на місці. Згідно з довідкою про причину смерті №229 від 18.09.2020 причиною смерті стали множинні переломи кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів. При судово-медичному дослідженні крові від трупа [PERSON] , проведеному у відділенні судово-медичної токсикології КУ «ЗОБ СМЕ» ЗОР, виявлений етиловий спирт у концентрації 1,3‰. Згідно акту службового розслідування аварії від 19.09.2020 року проведеного посадовими особами ПАТ «Українська залізниця» «об`єкти залізничного транспорту на момент аварії знаходились в справному стані, дії локомотивної бригади визнано вірними та оперативними, в даному випадку вини залізниці не вбачається, потерпіла [PERSON] для переходу колії не скористалася пішохідним переходом, який знаходиться в районі будівлі вокзалу, чим порушила «Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України, що затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, а саме: п.2.1: Пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо) та п.2.5: Пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів». Враховуючи зібрані докази по кримінальному провадженню слідство дійшло висновку, що смерть [PERSON] настала внаслідок її власної необережності.Ознак складу кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.276 КК України в діях машиніста [PERSON] встановлено не було.Зазначеною постановою слідчого кримінальне провадження, було закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Згідно довідки №Пр3-10/3861 від 06.11.2020 електровоз ЧС2-358, ідентифікаційний № [NUMBER] та електровоз ЧС2-541, ідентифікаційний № [NUMBER] станом на 05.11.2020 знаходяться на балансі структурного підрозділу «Синельниківське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». Машиніст [PERSON] , який керував ним в момент залізнично-транспортної пригоди, перебував в трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця», а тому АТ «Укрзалізниця» є належним відповідачем у справі, оскільки є володільцем джерела підвищеної небезпеки. Між сторонами виникли правовідносини з приводу відшкодування шкоди. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкода майнова і шкода моральна. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків і інші способи відшкодування майнової шкоди та моральної (немайнової) шкоди (п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України). Відтак, АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. При цьому умисел потерпілого як обставина, що виключає відповідальність відповідача належними та допустимими доказами доведена не була. В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до ст. 23 ЦК України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина перша ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Твердження, що шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник чи володілець джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Таких обставин під час розгляду справи не встановлено. Встановивши, що позивач була донькою загиблої, суд дійшов висновку, що заподіяна позивачам моральна шкода внаслідок загибелі [PERSON] , підлягає відшкодуванню відповідачем АТ «Укрзалізниця», як власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки представником останнього у судовому засіданні не доведено, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) та справедливості, встановлені судом обставини, глибину та тривалість моральних страждань, яку позивач зазнав внаслідок смерті своєї матері, характер та тривалість їх немайнових втрат, які зруйнувала нормальні життєві зв`язки, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди, а також суд враховує те, що позивач є зрілої особою, враховує грубу необережність [PERSON] , перебування в момент аварії в стані алкогольного сп`яніння, та порушення нею вимог п.2.6 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 54 від 19.02.1998 року. Тому суд вважає можливим зменшити розмір, який просять стягнути з відповідача на відшкодування завданої йому смертю рідної людини моральної шкоди, і за таких обставин визначити суму завданої моральної шкоди в розмірі 20000 грн., задовольнивши, таким чином, вимоги позивача в цій частині. Щодо витрат на поховання, суд виходить з того, що відповідно до ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Відповідно до положення ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. На підтвердження понесених витрат на поховання, позивачем подано квитанцію до прибуткового касового ордеру №73 від 10.10.2020 з якого вбачається, що розмір витрат на поховання становить 10630 грн. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 визначено, що у разі смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступних висновків. Так, відповідно до ч.8 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову до суду позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір". За ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позовні вимоги судом задоволені частково, витрати зі сплати судового збору у розмірі 89,90 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial