Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

Представник позивача - адвокат Губорєв К.С. звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з вказаним позовом, в якому просив: 1) визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №31937 від 17.12.2019, вчинений приватним виконавцем Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №003-07320-060412 від 06.04.2012, укладеного між позивачем та ПАТ «Дельта Банк», право вимоги за яким перейшло до відповідача ТОВ «ФК «АЛАНД» на підставі договору про відступлення прав вимоги №02/10/2019-ФА від 02.10.2019 за період з 07.03.2018 по 29.11.2019 у розмірі 12\~900,92 гривні, в тому числі: простроченої заборгованості за сумою 6\~844,45 гривні, простроченою заборгованістю за процентами 5\~756,47 гривень, за вчинення виконавчого напису стягнуто 300,00 гривень; 2) стягнути з ТОВ ФК «АЛАНД» на користь [PERSON] безпідставно отриманих грошових коштів 9\~553,80 гривні. Позов обґрунтовує тим, що вказаний виконавчий напис нотаріуса вчинений з порушенням ст.ст. 80,87,89 Закону України «Про нотаріат», а також Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки його було вчинено на копії кредитного договору, при його вчиненні нотаріусом не було перевірено безспірність нарахованої заборгованості та не перевірено наявності доказів укладання кредитного договору; направлення та отримання боржником письмової вимоги про усунення порушень; нотаріус не повідомив Боржника про те, що до нього звернулися з заявою про вчинення виконавчого напису. Разом з позовом представником позивача було подано заяву про забезпечення позову, в якій адвокат просив зупинити до набрання рішенням законної сили стягнення за спірним виконавчим написом. Ухвалою суду від 20.10.2021 відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено у спрощеному позовному провадженні з викликом (повідомленням) сторін. 20.10.2021 ухвалою суду задоволено заяву позивача про зупинення стягнення за вказаним виконавчим документом. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Котули А.М. від 22.10.2021 зупинено вчинення виконавчих дій у ВП №60957910, щодо стягнення за спірним виконавчим написом. На підставі Розпорядження Верховного Суду № 29/0/9-22 від 10.05.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», розгляд справ, які відносяться до територіальної підсудності Оріхівського районного суду Запорізької області здійснюється Шевченківським районним судом м. Запоріжжя. Ухвалою суду від 16.03.2023 матеріали справи прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні без виклику (повідомлення) сторін. Відповідачем відзив на позов не поданий. Треті особи пояснення щодо позову не подали. Відповідачу та третім особам копії ухвали про відкриття та прийняття до свого провадження у справі та копії позовної заяви з додатками направлялись поштою за місцем знаходження останніх. Відповідачем вказані документи отримані особисто уповноваженими особами. Згідно з ст.128 та ст.272 ЦПК України, учасники справи є повідомленими про розгляд справи належним чином. На вимогу ухвали суду від 20.10.2021 витребувані документи не надано. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 06 квітня 2012\~року між [PERSON] і Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено кредитний договір №003-07320-060412, відповідно до умов якого Банк відкрив позичальнику поточний рахунок з використанням платіжної картки № [NUMBER] в національній валюті шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії в загальному розмір на 30\~000, 00 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом та іншими платежами у розмірах та на умовах , зазначених у Договорі. 17 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною було вчинено виконавчий напис №31937, згідно якого [PERSON] є Боржником за Кредитним договором №003-07320-060412 від 06.04.2012, укладеним між ним та ПАТ «Дельта банк», рпаов вимоги за яким перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія АЛАНД» на підставі договору відступлення прав вимоги №02/10/2019-ФА, укладеного 02.10.2019 на користь ТОВ «ФК «АЛАНД» у сумі 12 600,92 гривень. Стягнення заборгованості здійснюється за період з 07.03.2018 по 29.11.2019. Сума заборгованості складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту - 6\~844,45 гривні, простроченої заборгованості за процентами 5\~756,47 гривень. Сума плати, що здійснена Стягувачем за вчинення виконавчого напису 300 гривень, а всього - 12 900,92 гривень. В подальшому ТОВ «ФК «АЛАНД» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Котули Артема Михайловича (Вих. №129619) з заявою про відкриття виконавчого провадження. Постановами приватного виконавця від: 11.01.2020 - відкрито виконавче провадження №60957910 про примусове виконання вказаного виконавчого напису; 24.09.2020 звернуто стягнення наззаробітну плату , пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Відповідно до Листа приватного виконавця від 07.10.2021, з [PERSON] в рамках примусового виконання спірного виконавчого напису станом на 07.10.2021 було стягнуто 9 553,80 гривні на користь стягувача ТОВ «ФК «АЛАНД». . Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 05.07.2017 у справі № 754/9711/14-ц, з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Відповідно до п. 2.1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі Порядок №296/5), для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Згідно з п. 3.1 Порядку № 296/5 нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до п. 3.2 Порядку № 296/5 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі - Перелік № 1172). Відповідно до п. 3.3, 3.4 глави 16 Порядку № 296/5, якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Суд встановив, що п. 2 Переліку № 1172, на підставі якого приватним нотаріусом вчинений спірний виконавчий напис, втратив чинність 22.02.2017 на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, яка набрала законної сили. Вказаним судовим рішенням визнана незаконною та нечинною постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі, в частині п. 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Редакція Переліку № 1172 до внесення змін, визнаних нечинними, не містила розділу про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, а тому приватний нотаріус не мала правових підстав для вчинення спірного виконавчого напису. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 645/1979/15-ц. Чинний на сьогодні ЦПК України передбачає, що при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). З огляду на вищевказане, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги пр. визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, знайшли своє підтвердження, а отже підлягають задоволенню, оскільки приватний нотаріус вчинив спірний виконавчий напис на підставі нечинного нормативно-правового акту, а також при його вчиненні не переконався у безспірності вимог стягувача, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат». Що ж стосується позовних вимог про повернення безпідставно стягнутих приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження №60957910 з позивача на користь відповідача грошових коштів у сумі 9 443,80 гривень, суд приходить до наступних висновків. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. В обґрунтування звернення до суду з вимогою про стягнення з ТОВ ФК «АЛАНД» на користь [PERSON] безпідставно отриманих грошових коштів 9\~553,80 гривні, позивачем до позову додано копію листа приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Котули А.М. від 07.10.2021, відповідно до якого, в межах виконавчого провадження №60957910, приватним виконавцем, станом на 07.10.2021 стягнуто з боржника (позивача по справі) 9\~553,80 гривень (сума вказана з урахуванням витрат виконавчого провадження суми основної винагороди приватного виконавця та суми коштів, стягнутих на користь стягувача). Відповідно до ч.3ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що право стягнути з відповідача на свою користь вказані (безпідставно набуті) грошові кошти виникає у позивача лише після того, як рішення суду про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, набере законної сили, оскільки відповідач згідно чинного законодавства має право на апеляційне оскарження такого рішення відповідно до ст.354 ЦПК України. Крім того, позивачем не надано доказів того, що станом на теперішні час, починаючи з 07.10.2021, вказані (безпідставно набуті грошові кошти) не було повернуто на його користь. Так, наданий приватним виконавцем лист від 07.10.2021 має лише інформативний характер і жодним чином не є підтвердженням того, що вказана сума не була сплачена відповідачем на користь [PERSON] під час розгляду справи у суді. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку про те, що вимога [PERSON] про стягнення з ТОВ ФК «АЛАНД» на його користь безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 9\~553,80 гривні є передчасною, а тому в її задоволенні необхідно відмовити. Суд звертає увагу на те, що позивач після набрання вказаним рішенням законної сили, може самостійно звернутись до відповідача з заявою про повернення безпідставно набутих грошових коштів, і лише у випадку відмови останнього в добровільному порядку спалити кошти, у позивача виникне право на примусове стягнення з Товариства на свою користь цих коштів, шляхом звернення до суду з відповідною позовною заявою. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу в сумі 4500,00 гривень, суд приходить до наступних висновків. Як передбачено у статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (частина перша статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини п`ятої статті 135 ЦПК України, сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування. За змістом статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Приписами частини першої статті 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VІ, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Судом встановлено, що 01.10.2021 між позивачем та адвокатом Губорєвим Кирилом Сергійовичем був укладений Договір про надання правової допомоги (далі - Договір). Предметом договору є зобов`язання адвоката надавати правову допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором. Також, 01.10.2021 між адвокатом та позивачем було укладено Додаткову угоду №1 до вказаного Договору, в якому обумовлено було вартість послуг адвоката у сумі 4500 гривень (написання позовної заяви та заяви про забезпечення позову). Відповідно до Акту прийому-передачі виконаних робіт №1 від 11.10.2021, послуги адвоката. обумовлені у Договорі від 01.10.2021 та Додатковій угоді від 01.10.2021 надані у повному обсязі, без зауважень. Звертаючись з вказаним позовом до суду, адвокатом було заявлено стягнення з відповідача на користь позивачки судові витрати на правову допомогу в розмірі 4500 гривень. Професійна правнича допомога, обумовлена Договором, надавалась адвокатом Губорєвим К.С., що підтверджено ордером на надання правничої (правової) допомоги серії АР №1058747 від 11.10.2021. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. За змістом ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до ст.33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Факт надання правової допомоги підтверджується долученими до позову письмовими доказами. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною (Постанова Верховного Суду у справі №648/1102/19 від 12.02.2020р). Додатковою постановою Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі №300/3178/20 (адміністративне провадження № К/9901/19007/21) зазначається, що з огляду на те, що відповідач не обґрунтував необхідність зменшення розміру відшкодування судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, а позивач (заявник) навів детальне обґрунтування та подав належні докази на підтвердження розміру понесених витрат на таку допомогу, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що розмір судових витрат (витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій) у сумі 10 тис. грн. є співмірним із часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом виконаної адвокатом роботи, а також значенням справи для учасників. Отже, представником позивача надано належні докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу. При цьому, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності. Представником відповідача клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу подано не було. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Правова позиція Верховного суду у справі № 234/466/20 у постанові від 25 листопада 2021 року також підтверджує можливість стягнення з винної сторони гонорару успіху. На підставі викладеного,

Outcome: partial