Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

Позивач[PERSON] звернувся до суду з позовом про захист честі та гідності, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що при розгляді справи №754/10721/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, у запереченнях до відповіді на відзив на позовну заяву про поділ майна подружжя [PERSON] вводив суд в оману, принижував честь та гідність, надавав недостовірну інформацію з метою скомпрометувати позивача[PERSON] . А саме, [PERSON] зазначав: «… слід би було звернути увагу на незаконність володіння будинком в тимчасово окупованому Криму її дядьком - [PERSON] . Дивно, що позивачка не зазначає, що земельну ділянку та дачний будинок (до речі на три поверхи, загальною площею близько 300кв.м) було придбано та побудовано відповідачем ( [PERSON] ) та записано на дядю, героя України, учасника бойових дій, ліквідатора, тощо, який в 2007 році звертався до родини відповідача за позикою 2000 доларів для внесення першого внеску купівлі автомобіля в кредит (дане прохання батьки відповідача задовольнили, що [PERSON] мабуть забув, коли вирішив образити матір відповідача в приватній бесіді у вересні 2013 року в м. Морське) До речі, даний будинок було використано [PERSON] для особистого збагачення, що може бути підтверджено чисельними свідками». На підставі наведеного просить суд зобов`язати [PERSON] письмово спростувати недостовірну інформацію, надану у запереченні до відповіді на відзив від 25.12.2022 на позовну заяву за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, по справі № 754/10721/22 та стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50000,00грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.01.2023 відкрито провадження у справі в прядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Від [PERSON] 20.02.2023 надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про захист честі та гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, яка прийнята судом до розгляду. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що під час розгляду справи № 754/1363/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, в останньому судовому засіданні [PERSON] , в якості свідка, з наміром завдати шкоди честі, гідності та ділової репутації, та завдати суттєвої моральної шкоди [PERSON] , повідомив суду завідомо недостовірну інформацію. А саме, наступними висловлюваннями: «за все время я ни разу не видел, чтобы отец взял ребенка за руку, погладил по голове… всегда надутая физиономия… вычитывания, не хватает мозгов»; « Любимый зятек моей сестры [PERSON] »; «статки начались возрастать… появились коньяки в шкафах, конфеты… детей до конфет не допускал, ругал… от конфет будет кариес…»; «вел себя по хамски… приходил, кончал кастрюлю с котлетами, невзирая на то, что детям надо… я ( [PERSON] ) хотел разобраться с ним ( [PERSON] ) по-мужски…»; «поводи себе аморально лише вдома»; «пошли деньги, дачи, счета, машины на брата, квартиры, купленные втихаря… брат - мелкий крек»; «позашлюбні діти»; «коханки студентки»; «мерзавцем» ; «обслуживал своих патронесс высокопоставленых…»; «собирал деньги на взятки, на банкеты… знаем как получал свои знания…»; «подонком»; «посидел, посопел, пожрал, вытерся и ушел…». Зазначає, що такі свідчення були спрямовані виключно на умисне нанесення моральної шкоди, приниження честі, гідності та його ділової репутації та не мали ніякого відношення до предмету позову. Просить зобов`язати [PERSON] принести [PERSON] вибачення та спростувати у судовому засіданні поширену ним завідомо недостовірну інформацію, наданих в якості свідчень у справі про розлучення між [PERSON] та [PERSON] та стягнути в якості відшкодування моральної шкоди з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 200000,00грн та судові витрати. Також [PERSON] в зустрічній позовній заяві було викладено відзив на позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого зазначено, що [PERSON] не доведено, що інформація, зазначена [PERSON] у запереченнях до відповіді на відзив по справі №754/10721/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, є недостовірною, та завдає шкоди його особистим немайновим благам чи перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, а отже в діях [PERSON] відсутній склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, а сума в розмірі компенсації 50000,00грн в якості моральної шкоди є недоведеною. Від [PERSON] 27.02.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, зустрічну позовну заяву про захист честі і гідності, відповідно до якої вважає, що [PERSON] у відзиві на позовну заяву, який міститься у зустрічній позовній заяві, наводить аргументи, що зовсім не стосується суті справи. Просить відмовити в задоволенні вимог зустрічної позовної заяви [PERSON] в повному обсязі. Від [PERSON] 08.03.2023 до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, відповідно до якої зазначає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, факти наведені останнім не відповідають дійсності та нічим не підтверджуються. А самим [PERSON] не доведено, що відповідна інформація, зазначена [PERSON] є недостовірною. Просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Від [PERSON] 13.03.2023 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, відповідно до якої зазначає, що [PERSON] у відповіді на відзив на позовну заяву, наводить аргументи, що зовсім не стосується суті справи. Факти наведені [PERSON] не відповідають дійсності та нічим не підтверджуються. Просить задовольнити первісний позов та відмовити в задоволенні вимог зустрічної позовної заяви [PERSON] в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.02.2023 вирішено перейти до розгляд справи за правилами загального позовного провадження, з метою уникнення порушення прав сторін на справедливий суд. [PERSON] в судове засідання призначене на 03.05.2023 не з`явився. Подав до суду заяву з проханням слухати справу у його відсутність, просив задовольнити первісний позов, а в зустрічному позові відмовити. [PERSON] в судове засідання призначене на 03.05.2023 не з`явився. Подав до суду заяву з проханням слухати справу у його відсутність. Просив відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. В провадженні Деснянського районного суду м. Києва, під головуванням судді Гринчак О.І., перебувала справа № 754/10721/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Під час розгляду вищезазначеної справи № 754/10721/22, [PERSON] 25.12.2022 подав до суду заперечення до відповіді на відзив на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, в якому висловив свої міркування по суті предмета позову, а саме: «… слід би було звернути увагу на незаконність володіння будинком в тимчасово окупованому Криму її дядьком - [PERSON] . Дивно, що позивачка не зазначає, що земельну ділянку та дачний будинок (до речі на три поверхи, загальною площею близько 300кв.м) було придбано та побудовано відповідачем ( [PERSON] ) та записано на дядю, героя України, учасника бойових дій, ліквідатора, тощо, який в 2007 році звертався до родини відповідача за позикою 2000 доларів для внесення першого внеску купівлі автомобіля в кредит (дане прохання батьки відповідача задовольнили, що [PERSON] мабуть забув, коли вирішив образити матір Відповідача в приватній бесіді у вересні 2013 року в м. Морське) До речі, даний будинок було використано [PERSON] для особистого збагачення, що може бути підтверджено чисельними свідками» та тощо. Також судом встановлено, що в провадженні Деснянського районного суду м.Києва, під головуванням судді Панченко О.М. перебувала справа № 754/1363/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Під час розгляду справи 754/1363/20 [PERSON] , в якості свідка, давав свідчення по вказаній справі, та повідомляв суд про відомі йому обставини, а саме: «за все время я ни разу не видел, чтобы отец взял ребенка за руку, погладил по голове… всегда надутая физиономия… вычитывания, не хватает мозгов»; « Любимый зятек моей сестры [PERSON] »; «статки начались возрастать… появились коньяки в шкафах, конфеты… детей до конфет не допускал, ругал… от конфет будет кариес…»; «вел себя по хамски… приходил, кончал кастрюлю с котлетами, невзирая на то, что детям надо… я ( [PERSON] ) хотел разобраться с ним ( [PERSON] ) по-мужски…»; «поводи себе аморально лише вдома»; «пошли деньги, дачи, счета, машины на брата, квартиры, купленные втихаря… брат - мелкий крек»; «позашлюбні діти»; «коханки студентки»; «мерзавцем»; «обслуживал своих патронесс высокопоставленых…»; «собирал деньги на взятки, на банкеты… знаем как получал свои знания…»; «подонком»; «посидел, посопел, пожрал, вытерся и ушел…» та тощо. Так, зі змісту заявлених позовних вимог [PERSON] , вбачається, що останній просить суд, зобов`язати [PERSON] письмово спростувати недостовірну інформацію, надану у запереченні до відповіді на відзив від 25.12.2022 на позовну заяву за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, по справі №754/10721/22 та стягнути з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50000,00грн. А зі змісту заявлених позовних вимог [PERSON] , останній просить зобов`язати [PERSON] принести [PERSON] вибачення та спростувати у судовому засіданні поширену ним завідомо недостовірну інформацію, наданих в якості свідчень у справі про розлучення між [PERSON] та [PERSON] та стягнути в якості відшкодування моральної шкоди з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 200000грн. Основним Законом України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28 Конституції України). Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно із частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно із статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно із ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до частиною першою статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосував практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у рішенні «Нова Газета» та Бродянський проти росії від 28 березня 2013 року Європейський суд зазначив, що предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки поглядів не можна перевірити на відповідність їх дійсності. Суд зазначив три можливі варіанти, на яких людина може побудувати свою суб`єктивну оцінку: факти що вважаються загальновідомими, підтверджування висловлювання яким-небудь джерелом і посилання на незалежне дослідження. Водночас Верховний суд України при розгляді справи про захист честі гідності, ділової репутації у своєму рішенні у справі № 725/5585/16-ц від 11 лютого 2019 року зазначив, що положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що ці судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством право на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації, з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості, думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода, політичних дебатів перебуває у самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. У відповідності до положень статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, маючи рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За змістом частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Національне законодавство не містить визначення понять брутальної, принизливої чи непристойної форми висловлення суб`єктивної думки, позаяк це є морально-етичними категоріями, які визначаються судом в кожній справі окремо із врахуванням всіх обставин справи, таких як: час, місце, інтонація, характер висловленої інформації, щодо кого та ким така інформація висловлена тощо. Водночас, враховуючи зазначені вище вимоги законодавства, положення Декларації та Резолюції, практику Європейського суду з прав людини, позиція національних судів під час розгляду таких справ полягає у необхідності відмови у задоволенні позову про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди при застосуванні таких висловів як: «організована банда», «організований бандит», «організована банда при владі», «отморозки», «ворують, зламують», «знищують бізнес», «не діє як чиновник», «він вкрав», «злодійський спосіб» (постанова Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц); «ублюдок» та «свинство» (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №591/3667/16-ц) тощо. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що викладенні доводи у запереченнях до відповіді на відзив на позовну заяву про поділ майна подружжя [PERSON] по справі № 754/10721/22, та свідчення [PERSON] по справі № 754/1363/20 є вираженням суб`єктивної думки сторін, їх припущеннями щодо зазначених в них обставин, тому не є недостовірною інформацією. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість як первісного та і зустрічного позовів. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди суд дійшов до такого. Згідно із ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже відсутні факти про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1166, 1167 ЦК України потрібна наявність неправомірного рішення, дії чи бездіяльності фізичної особи, а також наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача. До того ж в обґрунтуваннях позовних вимог по первісному та зустрічному позовам, якими саме діями позивачу завдано моральної шкоди, в чому вона полягає, не містить жодних доказів, що підтверджують наявність шкоди, неправомірність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, а тому суд вважає, що вимоги щодо відшкодування моральної шкоди необґрунтовані і не знайшли свого підтвердження, та задоволенню не підлягають. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги первісного та зустрічного позовів необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 76-79 та 81 ЦПК України. Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги позивача по первісному позову задоволенню не підлягають, а позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Також враховуючи, що позовні вимоги позивача по зустрічному позову задоволенню не підлягають, судові витрати, в разі відмови в позові, покладається на позивача.

Outcome: dismissed