Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-04 00:00:00

Представник позивача адвокат Іванов С.В. звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці із позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О., [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння в обгрунтування якого посилався на те, що 23 липня 2008 року\~між ПАТ "ВТБ БАНК" та [PERSON] укладено\~Кредитний договір №24-096/08-КЛ. Для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між ПАТ "ВТБ БАНК" та [PERSON] було укладено Іпотечний договір №24-096/08-ДИ02, посвідчений 23 липня 2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. за №4083. Вказував, що 27.08.2009 року ВАТ "ВТБ Банк" звернулося до Шевченківського районного суду м. Чернівці із позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №24-096/08-КЛ від 23 липня 2008 року у розмірі 389 851,11 дол. США. Позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог і кінцева сума заборгованості заявлена у розмірі 414 353,6 доларів США та рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2010 року у цивільній справі №2-349/2010 позов задоволено, стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ВАТ "ВТБ Банк" заборгованість за кредитним договором в розмірі 414 353,60 доларів США, що еквівалентно 3 307 701 грн. 92 коп.. В подальшому ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 05 травня 2010 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2010 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців у цивільній справі №2-2240/10 від 11 червня 2010 року позов ВАТ "ВТБ Банк" задоволено, стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] на користь ВАТ "ВТБ Банк" заборгованість за кредитним договором №24.096/08-КЛ від 23.07.2008 року в розмірі 3 307 701 (три мільйони триста сім тисяч сімсот одну) грн.. 92 коп., що станом на 14.12.2009 року за курсом НБУ складає 414 353,60 доларів США, та судовий збір в сумі 1700,00 грн. Зазначив, що відповідно до п.1.1 Договору іпотеки цей Договір забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з Кредитного договору №24.096/08-КЛ від «23» липня 2008р. укладеного\~між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем\~, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому, за умовами якого Іпотекодавець зобов`язується перед Іпотекодержателем повернути кредит в розмірі 365 000.00 (триста шістдесят п`ять тисяч) доларів США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених Кредитним договором, а також виконати інші умови кредитного договору та відшкодувати Іпотекодержателю усі можливі збитки, понесені ним, внаслідок невиконання чи неналежного виконання умов Кредитного договору. Як вбачається з умов іпотечного договору позивачка уклала іпотечний договір на забезпечення кредитного договору, укладеного між нею особисто та банком. Водночас, Банк пообіцяв позивачці укласти кредитний договір із нею виключно після підписання іпотечного договору. Однак між [PERSON] та банком так і не було укладено жодного Кредитного договору та вона не отримувала від Банку жодних коштів. З інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачка довідалася, що 01 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростиславом Олександровичем були прийняті рішення про державну реєстрацію права власності на належне позивачу майно, а саме: - рішення індексний номер 32158949 від 01.11.2016 року «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відповідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» зареєстровано право власності на нежиле приміщення, загальною площею 129,30 кв.м. що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , - рішення індексний номер 32158555 від 01.11.2016 року\~«Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відповідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» зареєстровано право власності на нежиле приміщення, загальною площею 164,70 кв.м. що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (копія Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна додається). Вказував, що з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачці також стало відомо, що банком було відступлено права за іпотечним договором ТОВ «Фінансова копанія «Поліс» на підставі Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, серія та номер:2225, виданий 01.12.2015, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко І.О.. Однак [PERSON] не отримувала жодних повідомлень про уступку прав чи про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. З даних реєстру позивачка також дізналася, що 19.11.2019 року право власності на спірне майно перейшло до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 17569, виданий 19.11.2019, видавник: [PERSON] , приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу. Вважає, що відповідачем звернуто стягнення на предмет іпотеки безпідставно та всупереч встановленим вимогам законодавства. З урахуванням викладеного, з посиланням на норми матеріального та процесуального права просила витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] нежиле приміщення, загальною площею 129,30 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] та нежиле приміщення загальною площею 164,70 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] . Представником відповідача [PERSON] адвокатом Хованцем А.І. надано відзив на позов, згідно якого заперечував щодо поданого позову, оскільки позивачка передавала належне їй нерухоме майно в іпотеку саме в рахунок забезпечення виконання грошових зобов`язань [PERSON] перед ВАТ "ВТБ Банк" і дана обставина, як і висновки про дотримання законодавчо встановленого порядку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, повністю підтверджуються обставинами, які були встановлені постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.09.2019 року у справі №725/1716/17, а тому вважає, що в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню у справі 725/1903/22. Також на думку відповідача позивач скористався неналежним способом захисту порушених прав, оскільки віндикація в даному випадку не може бути застосована, оскільки Іпотечний договір є укладеним та не визнаний недійсним. Просив відмовити у задоволенні позову повністю. Представником ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» також подано відзив на позов згідно якого заперечував щодо поданого позову. Зазначив, що дійсно у Договорі іпотеки була допущена технічна помилка а п. 1.1, а саме сторони помилково зазначили, що договір забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з Кредитного договору №24.096/08-КЛ від 23.07.2008 року, укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, коли насправді замість слова «Іпотекодавцем» мало бути зазначено «позичальником [PERSON] ». В заяві-анкеті №130 від 17.06.2008 року [PERSON] просив надати останньому строковий кредит та поручителем за вказаним зобов`язанням зазначалася [PERSON] , а в заставу пропонував надати комерційну нерухомість по [ADDRESS] , що належали [PERSON] та [PERSON] .. Крім того даний кредит мав забезпечуватись порукою [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Також [PERSON] сама підтверджувала, що Договір іпотеки укладався для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] у заяві від 25.05.2016 року, а також у позовних заявах від 19.12.2016 (справа 824/1073/16-а), 24.04.2017 р. (справа №725/1716/17), 07.05.2020 р. (справа №725/2195/20) та 28.07.2021 р. (справа №725/4824/21). Посилання [PERSON] , що Договір іпотеки укладався на забезпечення кредитного договору, який мав бути укладений між нею особисто та Банком не підтверджуються жодними доказами на підтвердження даної обставини. Також зазначав, що Договір іпотеки є укладеним та не визнаний недійсним, а отже [PERSON] не може просити витребувати майно на підставі ст. 387, ст. 388 ЦК України, оскільки до моменту визнання недійсним Договору іпотеки не можна стверджувати , що нерухоме майно вибуло з володіння [PERSON] не з її волі. Окрім іншого зазначав про пропущення [PERSON] строку позовної давності, оскільки їй було відомо про начебто порушення її прав це у 2016 році. Просив відмовити у задоволенні позову. Від відповідача [PERSON] відзив не надходив. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю з підстав викладених у позові та просив задовольнити позовні вимоги. Представники відповідачів заперечували проти задоволення позову, з підстав викладених у заявах по суті справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він мав довіреність на представництво інтересів [PERSON] займався підготовкою для нього документів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав покази згідно яких у 2008 році він звернувся до банку для отримання кредиту в той час дружина займалась ремонтом приміщення. В банку сказали які потрібно документи. Згодом з банку зателефонували та сказали що їм погодили кредит, після чого вони поїхали все підписувати. Потім він дізнався від дружини, що вона кредит не отримала, а гроші на свою діяльність позичила у знайомої. Про реєстрацію договору іпотеки не знала і думала, що це якось вплине на її права та обов`язки, оскільки кредитного договору укладено не було. Суд, заслухавши присутніх учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, заслухавши свідка, приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.\~Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено такі обставини справи. 23 липня 2008 року\~між Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та [PERSON] укладено\~Кредитний договір №24-096/08-КЛ. Для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та [PERSON] укладено Іпотечний договір №24-096/08-ДИ02, посвідчений 23 липня 2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. за №4083. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2010 року у цивільній справі №2-349/2010 позов Відкритого акціонерного товариства "ВТБ Банк"задоволено, стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ВАТ "ВТБ Банк" заборгованість за кредитним договором в розмірі 414 353,60 доларів США, що еквівалентно 3 307 701 гривень 92 копійки. Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 05 травня 2010 року Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2010 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців у цивільній справі №2-2240/10 від 11 червня 2010 року позов ВАТ "ВТБ Банк" задоволено, стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] на користь ВАТ "ВТБ Банк" заборгованість за кредитним договором №24.096/08-КЛ від 23.07.2008 року в розмірі 3 307 701 (три мільйони триста сім тисяч сімсот одну) грн.. 92 коп., що станом на 14.12.2009 року за курсом НБУ складає 414 353,60 доларів США, та судовий збір в сумі 1700,00 грн.. 01 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростиславом Олександровичем були прийняті рішення про державну реєстрацію права власності на належне позивачу майно, а саме: - рішення індексний номер 32158949 від 01.11.2016 року «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відповідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» зареєстровано право власності на нежиле приміщення, загальною площею 129,30 кв.м. що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , - рішення індексний номер 32158555 від 01.11.2016 року\~«Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відповідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» зареєстровано право власності на нежиле приміщення, загальною площею 164,70 кв.м. що знаходяться за адресою: [ADDRESS] Відповідно до п.1.1.Іпотечного договору №24-096/08-ДИ02 від 23 липня 2008 року цей Договір забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з Кредитного договору №24.096/08-КЛ від « 2 3 » липня 2008р., укладеного\~між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем\~, а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому, за умовами якого Іпотекодавець зобов`язується перед Іпотекодержателем повернути кредит в розмірі 365 000.00 (триста шістдесят п`ять тисяч) доларів США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених Кредитним договором, а також виконати інші умови кредитного договору та відшкодувати Іпотекодержателю усі можливі збитки, понесені ним, внаслідок невиконання чи неналежного виконання умов Кредитного договору. Як вбачається з умов іпотечного договору позивачка уклала іпотечний договір на забезпечення кредитного договору, укладеного між нею особисто, як іпотекодавцем , та банком, як іпотекодержателем. Разом з тим, як встановлено судом, між [PERSON] та Банком не було укладено жодного Кредитного договору та вона не отримувала від банку жодних коштів. Банком було відступлено права за іпотечним договором ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» на підставі Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, серія та номер: 2225, виданий 01.12.2015, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. 01.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростиславом Олександровичем були прийняті рішення про державну реєстрацію права власності на належне позивачу майно, а саме: - рішення індексний номер 32158949 від 01.11.2016 року «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відповідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» зареєстровано право власності на нежиле приміщення, загальною площею 129,30 кв.м. що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , - рішення індексний номер 32158555 від 01.11.2016 року\~«Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», відповідно до якого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» зареєстровано право власності на нежиле приміщення, загальною площею 164,70 кв.м. що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 19.11.2019 року право власності на спірне майно перейшло до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 17569, виданий 19.11.2019, видавник: Макеєва Н.В., приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу. Стаття 41 Конституції України\~та\~статті 321 ЦК України\~визначають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статей\~317, 319 ЦК України\~саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до\~статті 387 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України\~встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388 ЦК України\~майно не може бути витребуване у нього. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України\~(висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої\~статті 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Отже,\~правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Пред`явлення вимоги про витребування майна із незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому захисту порушених прав та є\~ефективним\~способом захисту порушених прав власника. Застосування вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, виключає застосування інших вимог власника. Вказане відповідає також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19). Таким чином, у спорі, який подано на судовий розгляд, ефективним способом захисту є витребування майна від останнього набувача, за яким зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно. Такого висновку дійшов ВС за аналогічних обставин у справі № 715/2012/19 , Постанова від 10.11.2021 року. Зважаючи на вказане, аргументи відповідача щодо неналежно обраного способу захисту на увагу не заслуговують. Частиною першою\~статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(далі - Закон) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3\~ст. 10 Закону\~визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. При цьому згідно з абз. 1 ч.1 ст.\~22, п.п.1,14 ч.1 ст.27 Закону\~\~документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим\~Законом\~та іншими нормативно-правовими актами. Державна реєстрація права власності та інших речових прав провадиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому\~законом\~порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації чи його дубліката; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Відповідно до п.п.7,12\~постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року за № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Згідно з п. 1 ч. 1\~ст. 23 Закону\~розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором у виключних випадках, зокрема подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством. За вимогами ч. 1\~ст. 11 Закону\~державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. За змістом\~ст. 18 Закону\~перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25 грудня 2015 року № 1127, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими\~закон\~та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Отже, виходячи із аналізу вищезазначених норм законів та нормативно-правових актів, умов договорів іпотеки, слід дійти висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває лише за умови надання до державного реєстратора відповідних документів. При цьому державний реєстратор для вчинення реєстраційної дії з реєстрації права власності має перевірити не тільки наявність, а зміст і повноту поданих документів, тобто застереження, про яке домовились сторони. Такими документами, виходячи із умов договорів іпотеки, п.п. 7,61\~постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року за №1127\~є, зокрема, докази невиконання боржником умов кредитного договору, тобто факт існування заборгованості та її дійсний розмір, повідомлення боржника та іпотекодавця про дійсний розмір порушених зобов`язань, докази отримання боржником повідомлення про зміст порушених зобов`язань та попередження про наслідки їх невиконання у становлений строк шляхом вказівки на спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Такий висновок цілком відповідає приписам ст.ст.\~35,\~36,\~37 Закону України «Про іпотеку», оскільки, в іншому випадку, вирішення питання про наявність заборгованості одноособово іпотекодержателем без перевірки таких фактів та з подальшою реєстрацією права, дії реєстратора призведуть до незаконного позбавлення права власності на майно іпотекодавця. Ст.1 Закону України «Про іпотеку» передбачено: іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотекипереважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням; боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання. Згідно зі ст.3 Закону України «Про іпотеку» Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до\~ст. 33 Закону України «Про іпотеку»\~(в редакції чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених\~статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно зі\~ст. 12 Закону України «Про іпотеку»\~у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Статтею 35 Закону України «Про іпотеку»\~визначається, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Cистемний аналіз зазначених вище положень Закону України «Про іпотеку» дають можливість дійти висновку, що іпотечний договір не має самостійного значення, а укладається виключно на забезпечення виконання основного зобов`язання. Якщо кредитний договір між сторонами укладено не було, то Договір іпотеки слід вважати неукладеним та таким, що не може створювати зобов`язання без укладення основного договору. У п 1.1.Договору іпотеки сторони встановили, що Цей Договір забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з Кредитного договору №24.096/08-КЛ від «23» липня 2008 р., укладеного\~між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем. Згідно з умовами Договору іпотеки іподекодавцем вказано [PERSON] . Таким чином, під стороною «Іпотекодержатель» сторони в момент укладення договору розуміли позичальника і такою особою вказано [PERSON] . [PERSON] зобов`язалася надати власне майно в іпотеку на забезпечення виконання власних кредитних зобов`язань. Судом встановлено, між іпотекодержателем та іпотекодавцем так і не було укладено жодного кредитного договору і [PERSON] не було надано в позику банком жодних коштів. Під час подачі документів для реєстрації права власності на предметі іпотеки ТОВ «ФК «Поліс» ввело в оману державного реєстратора щодо наявності підстав для звернення стягнення на предметі іпотеки, а державний реєстратор залишив поза увагою, що у повідомленні в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку» (Вимога про усунення порушень від 25.04.2016 року), наданої державному реєстратору відповідно до вимог п.61 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року за №1127\~вказано на укладення кредитного договору не з [PERSON] , а з іншою особою [PERSON] , за виконання зобов`язань якого вона НЕ поручалася власним майном, при цьому, в Договорі іпотеки між позивачкою та банком вказано, що [PERSON] як іпотекодавець поручилася за кредитним договором, укладеним між нею особисто та банком. Отже, оскільки між сторонами не укладено кредитного договору, то жодних зобов`язань в рахунок яких могло звертатися стягнення на предмет іпотеки, не існувало, звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося без жодної належної правової підстави, а відтак право власності позивача підлягає захисту шляхом витребування майна на користь позивача як такого, що вибуло проти його волі без належної правової підстави. Аргументи відповідачів не можуть бути прийняті зважаючи на таке. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін).\~Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі №126/3476/16-ц (провадження № 61-24371св18). Як передбачено частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. Contra proferentem\~(лат.\~verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem\~- слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party). Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань [див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)]. У договорі іпотеки не вказано особи боржника відмінної від [PERSON] . В жодному з пунктів договору не вказано імені [PERSON] . При цьому, договір іпотеки розроблявся професійним учасником ринку фінансових послуг і має тлумачитися на користь слабшої сторони. Тому суд не може вдаватися до припущень, та зобовязаний тлумачити умови договору відповідно до вказаних правил. Аналіз змісту Договору іпотеки дає можливість однозначно встановити, що позивач [PERSON] передала в іпотеку належне їй майно на забезпечення власних зобовязань. Щодо посилань відповідача на встановлені в інших справах обставини та необхідність застосування преюдиції, суд вказує таке. Підставою позовних вимог у даній справі позивач вказав відсутність факту укладення кредитного договору між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "ВТБ БАНК" . У справах №№725/2195/20, 725/1716/17 були інші підстави позову, судами не досліджувалися умови договору іпотеки на предмет його укладення між [PERSON] та банком для забезпечення власних зобов`язань [PERSON] .. У вказаних справах представниками [PERSON] обиралася тактика захисту з огляду на власне розуміння ними обставин справи, способу захисту, що не завжди відповідає найкращим інтересам клієнта. Тому суд не може вважати преюдиційними обставини, які не були предметом детального дослідження та належної оцінки в інших справах. Крім того з показів свідків встановлено, що [PERSON] дійсно у липні 2008 року зверталася у ПАТ "ВТБ БАНК"для отримання кредиту, але через технічні проблеми, кредит банком видано не було, як і не було укладено кредитного договору, а гроші на свою діяльність (салон краси) позичила у знайомої. Про реєстрацію договору іпотеки не знала і думала, що це якось вплине на її права та обов`язки, оскільки кредитного договору укладено не було. Судом встановлено, що 19.11.2019 року право власності на спірне майно перейшло до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 17569, виданий 19.11.2019, видавник: [PERSON] , приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу . Таким чином, спірне майно підлягає витребуванню від [PERSON] .. Щодо строку позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для правильного застосування частини першої\~статті 261 ЦК України\~при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах. Згідно із законом від 30.03.2020 №540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п. 12, яким\~під час карантину строки, визначені, зокрема, стст.\~257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З доказів, що містяться в матеріалах справи, Судом не встановлено порушення позивачем строку позовної давності. Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до суду із захистом своїх прав. За увесь час судами приймалися рішення, як на користь позивача, які в подальшому були скасовані Верховним судом, тобто у певні періоди права на спірне майно позивача були захищені судовими рішеннями (визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію), допоки вони не були скасовані Верховним судом. Щодо посилань відповідачів на реєстрацію у 2016 році за ТОВ «ФК «Поліс» прав власності на спірне майно, яке було незаконно і без відома позивача, як власника, відчужено [PERSON] , суд враховує положення пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з якими державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому, сам по собі факт Державної реєстрації прав власності за ТОВ «ФК «Поліс» не є підставою набуття ним права власності і не може ототожнюватися з фактом набуття права власності. Під час дослідження судом обставин існування в ТОВ «ФК «Поліс» права власності необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, в постановах від 01.07.2020 року у справі № 755/3782/17, від 24 лютого 2021 року у справі № 367/4613/18-ц. Вчинений у 2016 році в ДРРП на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Поліс» не свідчить про виникнення у останнього права власності на спірне майно без існування відповідної підстави для виникнення такого права, якої в даних спірних правовідносинах не існує, оскільки у позивача не існувало прострочених зобов`язань перед ТОВ «ФК «Поліс», які були б забезпечення іпотекою спірного майна. Дані обставини доводять факт відсутності у ТОВ «ФК «Поліс» права власності на спірне майно та, відповідно, відсутність повноважень для передачі такого майна у власність [PERSON] без відома і волі його дійсного власника, тобто позивача, отже таке майно має бути витребувано від [PERSON] .. Також суд враховує, що ТОВ ФК "Поліс" не повідомляв власницю [PERSON] про здійснення державної реєстрації прав на спірне майно. При цьому, оскільки [PERSON] згідно з вимогами Договору іпотеки не брала в банку кредит, на забезпечення якого уклала Договір іпотеки, то і у неї не було підстав вважати, що банк має підстави для звернення стягнення на належне їй майно. Позивачка вперше звернулася в суд за захистом своїх прав у 2017 році, у справі №725/1716/17, її права були захищені, допоки рішення судів першої та апеляційної інстанцій не були скасовані Верховним судом, постанова від 25.09.2019р., відтак обґрунтовано позивачка не мала підстав звертатися із цим позовом під час розгляду справи № 725/1716/17. З огляду на вказане строк позовної давності не підлягає застосуванню. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в\~\~рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Щодо судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідачів на користь позивачки мають бути стягнуті судові витрати пов`язані із сплатою судового збору. При цьому у відповідності до ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи те, що даний спір виник внаслідок дій ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», яке без додержання вимог Закону та процедури звернуло стягнення на предмет іпотеки, суд вважає, що судові витрати мають бути стягнуті лише з одного відповідача, а саме ТОВ «Фінансова компанія «Поліс».

Outcome: approved