Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

У серпні 2022 року позивач звернувся зі вказаним позовом до суду, зазначивши, що 09.07.2016 у відповідності до ст.ст. 1046-1047 ЦК України між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, шляхом видачі останньою розписки позивачу, відповідно до якої він передав відповідачці в борг 33 000 доларів США, а вона зобов`язалася повернути таку саму суму коштів до 09.01.2017. Однак відповідачка в узгоджений строк повністю не виконала взятих на себе зобов`язань за договором, оскільки повернула позивачу лише частину грошових коштів на загальну суму 54 770,00 грн., шляхом перерахування на банківську картку позивача 28 170,00 грн. 07.01.2019 та 26 600,00 грн. 09.03.2019. Із урахуванням наведеного, позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість у вигляді суми боргу за розпискою в розмірі 1 151 993,80 грн., а також нараховані позивачем відповідно до 1048 ЦК України проценти за користування кредитними коштами в розмірі 136 298,23 грн. та відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України 3% річних в розмірі 103 774,13 грн. Ухвалою суду від 08.08.2022 позову заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 23.09.2022 відповідачкою подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову, вказуючи на те, що розписка, на яку посилається позивач, не відповідає вимогам закону, оскільки в ній відсутня повна назва валюти грошового зобов`язання, повні дані позикодавця, а також прізвище, ім`я та по батькові позичальника після його підпису. Крім того, відповідач вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення 3% відсотків річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, вказуючи на те, що положення вказаної статті можуть застосовуватися лише у випадках прострочення грошового зобов`язання, визначеного у національній валюті України. Зі змісту відзиву також вбачається, що відповідачка визнає факт отримання нею від позивача грошових коштів у борг у 2016 році, однак вказує, що своєчасно повернула їх до 09.01.2017. При цьому доказів повернення коштів позивачу вона не зберегла з огляду на те, що з того часу пройшло вже більше п`яти років, а позивач запевнив її, що розписку втратив. Щодо наданих позивачем двох банківських квитанції про перерахування нею 28 170,00 грн. та 26 600,00 грн. у 2019 році, то такі квитанції відповідачка вважає неналежними доказами у даній справі, стверджуючи, що у них відсутні відомості щодо призначення платежів. При цьому, з огляду на те, що між нею та позивачем тривалий час існували певні ділові відносини, у них були спільні бізнес проекти, позивач здійснював деякі послуги щодо спільної закупівлі товару допомоги в оренді приміщень тощо, за що отримував від неї відповідні кошти, такі квитанції можуть бути підтвердженням відповідних платежів саме за такими відносинами, однак в будь якому випадку не стосуються повернення коштів саме за розпискою від 09.07.2016. Крім того, відповідачка просить застосувати до вимог позивача строк позовної давності, вказуючи на те, що із урахуванням положень ст. 257 ЦК України строк пред`явлення вимог за розпискою від 09.07.2016 сплинув 09.01.2020. Ухвалою суду від 05.12.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Крім того, просив врахувати, що спірна розписка цілком відповідає вимогам цивільного законодавства, зокрема, ч.2 ст. 1047 ЦК України, оскільки засвідчує факт отримання [PERSON] в борг у [PERSON] 33 000 доларів до 09.01.2017, а також містить відповідні положення щодо строку повернення коштів. При цьому, незазначення у ній конкретної назви валюти (доларів США) не свідчить про те, що така розписка не відповідає вимогам закону, оскільки відповідачка не заперечує самого факту укладення такого договору, а також сама зазначає, що отримані в борг кошти нею були повернути позивачу у строк до 09.01.2017. Щодо стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами та 3% річних, представник позивача зазначає, що таке право позичальника випливає безпосередньо зі змісту положень ч.1 ст. 1048 та ч.2 ст. 625 ЦК України. Крім того, представник вказує на безпідставність та необґрунтованість заяви про застосування строку позовної давності, зазначаючи, що дійсно строк позовної давності за вимогами позивача мав би закінчитися 09.03.2022, як про це правильно зазначено у відзиві відповідача. Однак, враховуючи те, що з 12.03.2020 в Україні запроваджено карантин у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та у зв`язку з цим розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені зокрема статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, на момент звернення позивача із даним позовом до суду такий строк тривав, як триває і на даний час. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, наведених у відзиві. Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 09.07.2016 відповідачка [PERSON] отримала в борг у позивача [PERSON] 33 000 доларів США до 09.01.2017, про що видала останньому відповідну письмову розписку. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (ч.1 ст.207 ЦК). Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16. У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. З аналізу вищенаведеного вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. В постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. Як встановлено зі змісту вищевказаної розписки від 09.07.2016, оригінал якої був безпосередньо оглянутий судом у судовому засіданні, вона містить: дату її написання - 09.07.2016; відомості про позичальника, у тому числі зазначення його паспортних даних - паспорт серії [NUMBER] , виданий Подільським РУ ГУМВС у м Києві 26.01.2002; підпис позичальника; суму грошових коштів, які передаються у позику - 33 000 доларів; строк виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів - до 09.01.2017. Суд вважає, що в даному випадку власноручне написання і підписання відповідачем боргової розписки від 09.07.2016 із зобов`язанням повернути суму позики 33 000 доларів до 09.01.2017підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачкою від позивача обумовленої у розписці грошової суми. При цьому суд також виходить із того, що відповідачка не заперечує самого факту отримання грошових коштів в позику від позивача, стверджуючи також, що вона грошові кошти повернула позивачу в обумовлений ними строк. З огляду на наведене, судом критично оцінюються доводи представника відповідача про те, що розписка не відповідає вимогам закону, оскільки в ній відсутня повна назва валюти грошового зобов`язання, повні дані позикодавця, а також прізвище, ім`я та по батькові позичальника після його підпису. Крім того, суд приймає до уваги, що жодних належних да допустимих доказів на спростування встановлених вище обставин відповідачем до суду не подано. Не заслуговують на увагу суду і доводи представника відповідача про те, що доказів повернення коштів позивачу відповідачка не зберегла з огляду на те, що з того часу пройшло вже більше п`яти років, а позивач запевнив її, що розписку втратив. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В заперечення позовних вимог сторона відповідача, зокрема, вказує на те, що підпис у розписці, наданій позивачем, є неповним, оскільки не містить прізвища, імені та по батькові позичальника. Водночас, жодних клопотань щодо перевірки дійсності підпису на вказаній розписці, зокрема, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, сторона відповідача по справі не заявляла. Крім того, є недоведеними і твердження відповідачки [PERSON] про те, що вказані у розписці паспортні дані їй не належать. Що стосується незазначення у розписці повної назви валюти зобов`язання, то суд вважає, що в цілому вказана обставина не може свідчити про відсутність у відповідачки зобов`язань за договором позики, оскільки остання не заперечувала той факт, що брала у позивача борг саме в доларах США. Крім того, доказів на підтвердження факту існування між сторонами будь яких зобов`язань в іншій валюті матеріали справи не містять. Враховуючи вищенаведене, суд вважає доведеним факт укладення між сторонами договору позики, шляхом видачі відповідачкою [PERSON] вищевказаної розписки від 09.07.2016 позивачу [PERSON] . Разом із цим, як з`ясовано в ході судового розгляду, після фактичного отримання в борг у позивача суми грошових коштів у розмірі 33 000 доларів США відповідачкою було частково повернуто позивачу грошові кошти- на загальну суму 54 770,00 грн., шляхом перерахування на банківську картку позивача 28 170,00 грн. 07.01.2019 та 26 600,00 грн. 09.03.2019. Вказана обставина, зокрема, підтверджується наявними в матеріалах справи копіями дублікатів банківських квитанцій №Р24А540098126А33589 від 07.01.2019 про сплату [PERSON] на рахунок [PERSON] 28 170,00 грн. та №Р24А572849043А43809 від 09.03.2019 про сплату [PERSON] на рахунок [PERSON] 26 600 грн. Зі змісту вказаних квитанцій також вбачається, що у призначенні платежів за ними зазначено «Перерахунок на карту ПриватБанку. Платник: [PERSON] » та саме призначення таких платежів не вказано. Разом із цим, при оцінці вказаних доказів суд враховує, що такі квитанції стороною відповідача не спростовані, будь яких інших доказів на підтвердження іншого призначення таких платежів відповідачем до суду не подано. Із урахуванням дат сплати грошових коштів, відомостей щодо їх платника та отримувача, суд визнає вказані вище дві банківські квитанції такими, що підтверджують сплату грошових коштів відповідачкою [PERSON] саме за договором позики від 09.07.2016. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки суми боргу за розпискою від 09.07.2016 у розмірі 1 151 993,80 грн. (1 206 763,80 грн. (що є еквівалентним сумі 33 000 доларів США станом на час подачі позову до суду 02.08.2022) -54 770,00 грн. (часткові оплати 28 170,00 грн. та 26 600 грн.) = 1 151 993,80 грн.) є обґрунтованими та доведеними. Вирішуючи решту позовних вимог, суд керується наступним. Відповідно до ч.1, ч.3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Щодо позовних вимог в частині стягнення суми 3% річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, враховуючи те, що відповідачка прострочила повернення боргу, у неї також виник обов`язок перед позичальником по сплаті 3 % річних від простроченої суми. Із вищевказаних підстав суд також вважає, що доводи представника відповідача щодо заперечення позовних вимог у цій частині є необґрунтованими та безпідставними. Відповідно до змісту позовних вимог позивачем пред`явлено до стягнення суму боргу за розпискою в розмірі 1 151 993,80 грн. Із урахуванням наведеного, виходячи із положень ч.1 ст.13 ЦПК України (суд діє в межах заявлених вимог), суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача нарахованих позивачем відповідно до 1048 ЦК України процентів за користування кредитними коштами в розмірі 136 298,23 грн. та відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України 3% річних в розмірі 103 774,13 грн. також є обґрунтованими та доведеними. При розгляді даної справи суд також враховує наступне. 05.10.2022 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №463/9914/20 (провадження № 61-1664св22) досліджував питання щодо особливостей стягнення боргу та штрафних санкцій за договором позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду від 26.04.2022 у справі №753/1349/20, провадження № 61-14052 св 21). Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05.09.2018 у справі №756/8630/14-ц (провадження №61-8792св18), від 08.04.2021 у справі № 500/1755/17 (провадження № 61-1899св20), від 22.09.2021 у справі №761/29374/19, від 16.02.2022 у справі № 520/19325/18. Отже, вже сам факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання ним коштів і скріплює її своїм підписом, свідчить про реальний характер договору позики. Розписка про отримання в борг грошей підтверджує не тільки укладеність договору та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.08.2021 у справі №473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14.07.2021 у справі №266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25.03.2019 у справі №211/2672/16-ц (провадження №61-41785св18), від 30.01.2019 у справі №751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17). При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника з обов`язком повернення (постанова від 26.04.2022 у справі №753/1349/20 (провадження № 61-14052св21)). В той же час, відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики. Окрім цього, у разі невиконання зобов`язання стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних, відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц, в якій зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16 та від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц. Із урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, є порушеним, а позовні вимоги є повністю обґрунтованими та доведеними. Разом із цим, судом враховується, що стороною відповідача подано до суду заяву про застосування позовної давності. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Із урахуванням вищевказаного висновку суду про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, судом вирішується і заява відповідача про застосування позовної давності у даній справі. Аналогічна позиція щодо застосування позовної давності неодноразово висловлювалася й Великою Палатою Верховного Суду. Зокрема, у постанові ВП ВС від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. «Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 04.11.1950 передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20.09.2011 («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява №14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22.10.1996 («Stubbings and Others v. The United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», - йдеться у постанові. Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». Загальні положення застосування позовної давності також викладені у наступних постановах: №522/1029/18 (14-270цс19); №522/2110/15-ц (14-247цс18), п.61; №522/2201/15-ц (14-179цс18),п.61; №522/2202/15-ц (14-132цс18),п.61; №372/1036/15-ц (14252цс18)№904/10956/16 (12-90гс19);№183/1617/16 (14-208цс18), п.п. 73; №911/1437/17 (12-226гс18), п. 76. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Як встановлено судом, договір позики між сторонами був укладений 09.07.2016. Таким чином, за загальним правилом строк виконання зобов`язань за таким договором мав би закінчитися 09.07.2019. Разом із цим, судом також з`ясовано, що мало місце переривання строку позовної давності, оскільки відповідачкою [PERSON] було здійснено часткову сплату коштів на користь позивача, а саме: 07.01.2019 - в сумі 28 170,00 грн. та 09.03.2019 - в сумі 26 600,00 грн. З огляду на вказане, із урахуванням положень ст. 264 ЦК України, з 10.03.2019 розпочався новий трирічний строк позовної давності, сплив якого припадав на 09.03.2022. Як вбачається із матеріалів справи, із даним позовом позивач [PERSON] звернувся до суду 02.08.2022, тобто по спливу вказаного строку. Як зазначає представник позивача, строк позовної давності за вимогами позивача дійсно мав би закінчитися 09.03.2022, однак, враховуючи те, що з 12.03.2020 в Україні запроваджено карантин у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та у зв`язку з цим розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтею 257 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину, на момент звернення позивача із даним позовом до суду такий строк тривав, як триває і на даний час. Вирішуючи обґрунтованість таких доводів представника позивача, суд керується наступним. 18.01.2022 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №370/522/16-ц (провадження №61-12678св21) досліджував питання щодо поновлення процесуального строку на оскарження судового рішення у зв`язку із запровадженням карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID 19). Суть досліджуваної проблеми зводилася до того, що безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, може бути визнано порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Слід взяти до уваги також висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 28.05.1985 у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» та від 13.02.2001 усправі «Кромбах проти Франції», в яких ЄСПЛ наголосив, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду. У рішеннях від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України» та від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. В рішенні «PrinceHans-Adam II ofLiechtenstein проти Німеччини» (п.44 рішення від 12.07.2001) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою. У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перезде Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 зазначено про те, що процесуальні строки (позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE №116/1997/900/1112). виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення. У справі №370/522/16-ц (провадження №61-12678св21) підставою для поновлення строку на оскарження судового рішення зазначено, що відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID 19), строки, зокрема визначені статтею 49, 83, 84, 170, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 235, 275, 284, 325, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу продовжуються. Для запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 Уряд України продовжив карантин до 31.08.2022. Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 з 12.03.2020 на всій території України запроваджено карантин. Згідно із Законом України №540-ІХ від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон №540-IX) Розділ ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину». Отже, визначений процесуальним Кодексом строк продовжено в силу Закону. Відповідно до Закону України №731-ІХ від 18.06.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон №731-ІХ від 18.06.2020) пункт 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України викладено у такій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином». Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону № 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Закон від 18.06.2020 №731-ІХ набрав чинності 17.07.2020. Отже, наведене свідчить, що протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та обов`язки, мають право на продовження процесуальних строків (зокрема на апеляційне чи касаційне оскарження, на подання відзиву по позовну заяву, інші строки, які встановлюються судом або визначені процесуальним законодавством). Для цього учаснику справи та/або особі, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та обов`язки, подати до суду відповідну заяву, в якій просити суд продовжити строк на оскарження судового рішення. Суд може поновити процесуальний строк як до запровадження, так і після закінчення карантину, якщо визнає причини такого пропуску поважними і такими, що зумовлені запровадженими обмеженнями. Таким чином, аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. Отже, сам факт існування певних карантинних обмежень не може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення до суду, якщо такі обмеження об`єктивно не перешкоджали реалізувати своє право на звернення до суду у строки встановлені процесуальним законодавством України, а сам факт запровадження карантину не свідчить про безумовне поновлення пропущеного процесуального строку без наведення заявником негативних обставин, які зумовлені карантинними обмеженнями і були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій. В контексті вирішення даного питання суд також визнає за необхідне застосувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі №990/102/22 від 08.12.2022, згідно з якою поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. ВП ВС зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів). Надаючи оцінку доводам позивача, викладеним в апеляційній скарзі у справі №990/102/22, про наявність обставин, які унеможливили подання ним позову в передбачений законодавством процесуальний строк, у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та введенням карантинних обмежень, Велика Палата Верховного Суду зазначила таке. Пунктом 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Таким чином, поновлення пропущеного процесуального строку здійснюється судом, якщо такий пропуск чи неможливість вчинення відповідної процесуальної дії зумовлено саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Для поновлення строку недостатньо лише посилання на наявність таких обмежень. Необхідним є наведення конкретних обставин та надання скаржником відповідних доказів на підтвердження їх існування, а також доведення їх впливу на своєчасність реалізації ним своїх прав. На час подання даного позову до суду 02.08.2022, як і на станом на 09.03.2022 (на час закінчення строку позовної давності), Подільський районний суд міста Києва не припиняв своєї роботи у зв`язку з пандемією, спричиненою коронавірусною хворобою (COVID-19), й продовжував безперервно приймати всі без виключення процесуальні документи (позовні заяви, скарги тощо), а також суворо дотримувався рекомендацій щодо безпечної роботи судів усіх інстанцій та юрисдикцій і доступу до правосуддя в умовах карантину, зокрема створюючи належні та безпечні умови перебування і відвідування у приміщенні суду. Разом із цим, ні позивач, ні його представник не зазначили обставин, які б свідчили про відсутність у позивача можливості подання до суду цієї позовної заяви дистанційними засобами зв`язку у встановлений процесуальним законодавством строк, як і не надали жодних доказів на підтвердження відсутності у позивача можливості звернутися із даним позовом до суду в межах нового строку трирічної позовної давності, який, як встановлено судом, розпочався 10.03.2019 та закінчився 09.03.2022. Підсумовуючи усе вищенаведене, враховуючи встановлені вище судом обставини та визначені відповідно до них правовідносини, суд вважає, що вимоги позивача пред`явлено до відповідача після спливу строку трирічної позовної давності, строк для звернення з позовом пропущено позивачем без поважної причини, а тому із цих підстав суд відмовляє у позові. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки у задоволенні позовних вимог судом відмовлено у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed