Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~ У липні 2022 року державний нотаріус Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавська Валентина Вікторівна звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Позивач зазначала, що починаючи з 19 березня 1997 року здійснює професійну діяльність на посаді державного нотаріуса Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, що належним чином підтверджується свідоцтвом про право на зайняття нотаріальною діяльністю №2582 та випискою\~з Єдиного\~державного реєстру юридичних осіб,\~фізичних осіб-підприємців\~та громадських\~формувань №441656153674 від 06 червня 2022 року. 26 лютого 2019 року до Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини № [NUMBER] , що відкрилася за фактом смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі вищевказаної заяви про прийняття спадщини, поданої відповідачем до Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, позивачем було заведено спадкову справу №63821796, що належним чином підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №55277695 від 26 лютого 2019 року. Надалі 28 січня 2022 року відповідач вчергове звернулася до Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини №179, що відкрилася після смерті матері останньої [PERSON] , яка померла [INFO] . На підставі зазначеної вище заяви, поданої відповідачем до Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, позивачем було заведено спадкову справу №69055514, що належним чином підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №63804377 від 28 січня 2022 року. З метою забезпечення оплати вартості оформлення органом нотаріату спадкових прав відповідача, як спадкоємиці за законом щодо майна померлого [INFO] батька [PERSON] і померлої [INFO] матері [PERSON] та видачі, передбаченої законодавством правовстановлюючої документації щодо вказаного спадкового майна, позивачем було сформовано відповідну платіжну квитанцію на загальну суму 1 967 грн 00 коп. Однак, не погодившись з визначеною позивачем вартістю нотаріальних послуг з оформлення спадкових прав та одночасно помилково ототожнюючи цивільно-правовий інститут фактичного прийняття спадщини, передбачений ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, з передбаченим законодавством порядком належного оформленням спадкових прав на спадкове майно, відповідач почала систематично направляти на адресу Міністерства юстиції України безпідставні за своїм характером та змістом скарги щодо дій позивача як державного нотаріуса Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, які одночасно містили численні безпідставні звинувачення та особисті образи на адресу останньої. Так, зокрема, відповідачем на адресу Міністерства юстиції України було скеровано скаргу від 29 січня 2021 року, в якій позивача, у зв`язку зі здійсненням останньою професійної діяльності, безпідставно названо «бездумною, безвідповідальною та мстивою людиною», а також «фашистом». Окрім того, вказана вище скарга відповідача до Міністерства юстиції України містила надумане та безпідставне звинувачення на адресу позивача щодо вимаганні коштів під час оформлення спадщини у межах спадкових справ за №63821796 та №69055514. Також відповідачем на адресу Міністерства юстиції України було скеровано чергову скаргу від 30 січня 2021 року на дії позивача у зв`язку зі здійсненням нею професійної діяльності, яка одночасно містила безпідставні та надумані звинувачення у вчиненні корупційних діянь, які на думку скаржника, полягали у пропозиції щодо здійснення оплати вартості відповідних нотаріальних послуг у встановленому законодавством порядку. Так, зокрема, у вищевказаній скарзі позивач звинувачується у хабарництві та називається «корупціонеркою». Окрім того, 02 лютого 2022 року відповідачем на адресу Міністерства юстиції України було скеровану чергову скаргу, предметом якої являлись неправомірні дії позивача під час здійснення професійної діяльності, які начебто полягали у намаганні з боку останньої ввести в оману скаржницю щодо порядку оформлення нею свої прав на майно у межах зазначених вище спадкових справ. У свою чергу, вищезазначені безпідставні та необґрунтовані скарги відповідача стосовно професійної діяльності позивача слугували правовою підставою для неодноразового надання останньою відповідних пояснень на ім`я начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо викладених у скаргах обставин та проведення камеральних перевірок уповноваженим суб`єктом владних повноважень. Водночас на адресу позивача, як завідувача Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, з боку відповідача також систематично скеровувалися численні заяви, які містили безпідставні за свої змістом і характером звинувачення та образи особистого характеру, пов`язані зі здійсненням професійної діяльності. Зокрема, у заяві відповідача від 28 січня 2021 року, що надійшла на адресу Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, остання назвала позивача «звіром» та одночасно висловила думку про те, що позивач «має проблеми з головою», порекомендувавши «пройти серйозне лікування в стаціонарі». Разом з цим, у заяві відповідача від 29 січня 2021 року, що надійшла на адресу Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, містилися звинувачення позивача у професійній некомпетентності та грубому порушенні норм законодавства, які чергувалися з образливими висловлюваннями особистого характеру, зокрема, останню було названо «негідницею», «злодієм в законі» та «твариною». При цьому аналогічні за свої характером та змістом безпідставні звинувачення, а також висловлювання образливого характеру на адресу позивача як державного нотаріуса, також містяться у ряді інших заяв, скерованих відповідачем на адресу Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, а саме в заявах від 01 лютого 2022 року, від 02 лютого 2022 року, від 07 травня 2022 року та від 03 червня 2022 року. На думку позивача, вказані вище систематичні безпідставні скарги щодо її професійної діяльності, які одночасно містили образливі висловлювання особистого характеру, скеровані відповідачем до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а також вищезазначені заяви, що скеровувалися до Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, призвели до приниження людської честі та гідності позивача та одночасно завдали значну шкоду діловій репутації останньої у межах професійної спільноти. Посилаючись на\~викладене,\~позивач просила\~суд визнати такими, що не відповідають дійсності відомості щодо професійної діяльності та ділових якостей державного нотаріуса Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавської Валентини Вікторівни, поширених [PERSON] , у заявах до Міністерства юстиції України від 29 січня 2021 року, від 30 січня 2021 року, від 02 лютого 2022 року, та у\~заявах до Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області від\~28\~січня 2021 року, від 29 січня 2021 року, від 01 лютого 2022 року, від\~07\~травня 2022 року та від 03 червня 2022 року; зобов`язати [PERSON] спростувати поширену нею інформацію не пізніше двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили шляхом розміщення у друкованому засобу масової інформації, вибраного на свій власний розсуд, інформаційного повідомлення наступного змісту: «Я [PERSON] , [INFO] , заявляю про визнання неправдивого характеру відомостей, поширених мною у заявах до Міністерства юстиції України від 29 січня 2021 року, від 30 січня 2021 року, від 02 лютого 2022 року та у заявах до Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області від 28 січня 2021 року, від 29 січня 2021 року, від 01 лютого 2022 року, від 07 травня 2022 року та від 03 червня 2022 року, щодо професійної діяльності та ділових якостей державного нотаріуса Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавської Валентини Вікторівни, у зв?язку з чим прошу публічні вибачення»; стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію за шкоду, завдану діловій репутації у розмірі 165\~000 грн 00\~коп. та понесені судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Загоруйко С.Ю. не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав, просив про їх задоволення у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала, просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити. У відзиві на позовну заяву відповідач вказувала на те, що позовні вимоги є наслідком провокації з боку позивача, оскільки під час оформлення спадщини після смерті її батьків [PERSON] та [PERSON] остання не дотримувалась принципу верховенства закону та Конституції України. Так, всупереч вимогам статті 1268 ЦК України позивач вимагала оформити спадщину спочатку на батька, а потім на матір, і тільки тоді остання повинна була видати свідоцтво про право на спадщину. Доводи позивача в частині того, що вона запропонувала оформити спадщину відразу, не відповідають дійсності. Також зазначала, що позивач образила її матір, зробила із неї хвору на психічний розлад людину, що, у свою чергу, спростовується висновком невропатолога. Окрім того, позивач ні разу не з`явилася у судове засідання, що унеможливлює розгляд даної категорії справ без участі позивача. Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28). Частиною четвертою статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 68 Конституції встановлено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі приписами статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Аналогічні положення містяться й у міжнародних актах з прав людини. Зокрема, у статті 12 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання в його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права ООН від 16\~грудня 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь та репутацію (п. 1 ст. 17). Судом встановлено, що починаючи з 19 березня 1997 року позивач [PERSON] здійснює професійну діяльність на посаді державного нотаріуса Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, що підтверджується свідоцтвом про право на зайняття нотаріальною діяльністю №2582 та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №441656153674 від 06 червня 2022 року. Під час здійснення позивачем професійної діяльності на посаді державного нотаріуса до неї звернулася відповідач [PERSON] із заявою про прийняття спадщини від 26 лютого 2019 року №255, що відкрилася після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі якої було заведено спадкову справу №63821796, та із заявою про прийняття спадщини від 28 січня 2022 року №179, що відкрилася після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі якої було заведено спадкову справу №69055514. Під час оформлення спадщини відповідача на майно у межах спадкових справ №63821796 та №69055514 позивачем було запропоновано здійснити оплату вартості відповідних нотаріальний послуг у безготівковій формі та сформовано відповідну квитанцію. Із вказаною вище обставиною відповідач не погоджується та вважає, що обставина фактичного прийняття нею спадщини, що відкрилася за фактом смерті батька [PERSON] та матері [PERSON] у\~порядку ч. 3 ст.\~1268 Цивільного кодексу України, не вимагає подальшого належного оформлення відповідних спадкових прав через орган нотаріату та не обумовлює відповідних витрат спадкоємця на безпосередню оплату вартості наданих нотаріальних послуг. Вважаючи, що її спадкові права безпідставно порушуються позивачем, відповідачем на адресу Міністерства юстиції України було направлено відповідні скарги від 29 січня 2021 року, 30 січня 2021 року та 02\~лютого\~2022 року, які містили образливі висловлювання на адресу позивача, зокрема, останню у вказаних вище скаргах було названо «бездумною, безвідповідальною та мстивою людиною», «фашистом» та «корупціонеркою». Крім того, за місцем здійснення позивачем професійної діяльності, а саме до Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, відповідачем неодноразово скеровувалися відповідні заяви (звернення), які також містили образливі висловлювання особистого характеру щодо позивача. Так, зокрема, на адресу Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області відповідачем направлялися заяви (звернення) від 29 січня 2021 року, від 01 лютого 2022 року, від 02 лютого 2022 року, від 07\~травня 2022 року та від 03 червня 2022 року, в яких позивача було названо «негідницею», «злодієм в законі» та «твариною». Зазначені вище скарги відповідача до Міністерства юстиції України щодо професійної діяльності позивача слугували підставою для проведення відповідних перевірок та надання останньою відповідних пояснень на ім`я начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) стосовно викладених у скаргах обставин. Частина 1 статті 201 ЦК України визначає ділову репутацію як одне з\~немайнових прав, що підлягають захисту законом, а частина 2 статті 200 ЦК встановлює спосіб захисту ділової репутації, відповідно до якої суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Згідно з приписами статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Стаття 299 ЦК України не лише закріплює саме право на недоторканність своєї ділової репутації, а і\~визначає, що фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. У Постанові Пленуму Верховного суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Згідно з приписами статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини яка особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. У пункті 1 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Пунктом 18 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 роз`яснено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. З матеріалів справи вбачається, що у даній справі під поширенням недостовірної інформації про професійну діяльність позивача слід розуміти систематичне направлення відповідачем до Міністерства юстиції України та Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області відповідних скарг та заяв, які містили численні образливі висловлювання особистого характеру на адресу позивача та принижували честь і гідність останньої, а також завдавали значної шкоди її діловій репутації. У ході судового розгляду достовірність поширеної інформації про професійну діяльність та особистих характеристик позивача відповідачем не доведено і не підтверджено належними та допустимими доказами. Разом з тим, статтею 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У скаргах відповідача, направлених до Міністерства юстиції України та Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, відсутні суб`єктивні бачення (оцінка) відповідача, чи критичні висловлювання, гіперболи, алегорії, сатира, або припущення. Поширена відповідачем інформація у вказаних скаргах є фактичним твердженням, зміст скарг містить фактичні дані (сума коштів), оцінка дій, висловлювання, вказівка на те, що дії позивача мають ознаки складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, не є за своєю правовою природою оціночним судженням відповідно до змісту положень частини 1 статті 30 Закону України «Про інформацію». Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно із приписами ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція порядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу гідності, честі чи ділової репутації. Тобто для визнання інформації негативною, а відтак недостовірною, та покладення на відповідача обов`язку довести протилежне, достатньо щоб позивач вважав, що поширена інформація порушує його права. Отже,\~висловлювання відповідача\~на адресу\~позивача є за своїм змістом саме негативними та застосовані мовні обороти у скаргах мають стверджувальний характер з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача. У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява №72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення «Де Хаес і Гійсельс проти Бельгії», ст. 236, параграф 47). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2)\~висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недостовірною та такою, що порушує права особи на повагу честі, гідності та недоторканості ділової репутації, поширеної відповідачем інформації, та її спростування. Що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то такі підлягають задоволенню частково з огляду на наступне. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31\~березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У цьому контексті суд враховує визнання Європейським судом з прав людини існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з\~огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Зважаючи на те, що у зв`язку з систематичним поширенням відповідачем [PERSON] негативної інформації щодо професійної діяльності та особи позивача [PERSON] , яка полягає в приниженні її честі, гідності та ділової репутації, спричинення останній моральної шкоди є безсумнівним. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31\~березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. З урахуванням всіх обставин справи та виходячи з передбачених частиною третьою статті 23 ЦК України критеріїв визначення розміру грошового відшкодування шкоди суд задовольняє позовні вимоги про стягнення моральної шкоди частково у розмірі 20\~000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок. Крім того, відповідно до частини 1 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Тлумачення наведеної норми права дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції. Тобто докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суд першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Із матеріалів справи убачається, що на підтвердження розміру витрат, понесених на правничу допомогу, позивачем надано договір про надання правової допомоги №05/22 від 30 травня 2022 року, додаток №1 до договору про надання правової допомоги №05/22 від 30 травня 2022 року, акт приймання наданих послуг від 10 травня 2023 року за договором про надання правової допомоги №05/22 від 30 травня 2022 року, рахунок №1/20 від 10 травня 2023 року, платіжна квитанція Р24А110210705D9116 від 11 травня 2023 року. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критеріїв реальності понесення адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, про захист прав людини заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Дослідивши обсяг наданих послуг і виконаних робіт, враховуючи складність справи, значення справи для сторони, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок. Отже, суд вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок. Разом з цим, згідно із вимогами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням\~наведеного,\~суд вважає\~необхідним стягнути\~із відповідача\~на користь\~позивача витрати\~по сплаті\~судового зборупропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Outcome: partial