Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] з позовною заявою до Комунальної організації «Київська дитяча хореографічна школа № 1», в якій просить визнати незаконним та скасувати наказ № 39 від 22 серпня 2018 року «Про звільнення з роботи [PERSON] », поновити позивачку на роботі в Комунальній організації «Київська дитяча хореографічна школа № 1» на посаді педагога - хореографа з 22 серпня 2018 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 серпня 2018 року по день ухвалення рішення у справі. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що з 15 вересня 2006 року працювала на посаді педагога - хореографа y Комунальній організації «Київська дитяча хореографічна школа № l». 22 серпня 2018 року позивача було звільнено з роботи, нібито, за власним бажанням на підставі наказу відповідача від 22.08.2018 № 39, натомість звільнятись за власним бажанням остання не бажала. 04 червня 2018 року у день педагогічної ради по закінченню навчального року, під психологічним тиском директора відповідача Галаки О.П. позивач написала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням із зазначенням «22.08.2018» як дати заяви, так і дати звільнення. Маючи житлові проблеми, позивач піддалась впливу, оскільки робота у школі була єдиним джерелом доходу, а тому під диктовку Галаки О.П. написала заяву про звільнення. Вказує, що 21.08.2018 позивач звернулась до Галаки О.П. із заявою про відкликання заяви про звільнення, оскільки не мала наміру звільнятись. Однак, Галака О.П. прийнявши заяву, відмовилась ставити на примірнику позивача відмітку про прийняття. Відтак, у той же день, позивач надіслала заяву про відкликання заяви про звільнення на адресу відповідача та його власника Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Проте, Галака О.П. повідомила про те, що 21.08.2018 вже підписано наказ про звільнення. Не погоджуючись з протиправними діями Галаки О.П. позивач, 22.08.2018, повторно заявила відповідачу про те, що заяву про звільнення з роботи не писала, а відтак звільнення вважає незаконним. Однгак, відповідачем видано копію наказу про звільнення та трудову книжку. Вважає, що спірний наказ видано відповідачем без зазначення причин звільнення та посилань на норми закону. До того ж, в наказі записано про звільнення позивача з посади викладача, в той час в трудовій книжці позивач прийнята на роботу на посаду педагога - хореографа. Таким чином, позивач вважає своє звільнення незаконним, здійснене під психологічним впливом, спірний наказ підписано не уповноваженою на те особою, волевиявлення позивача на звільнення не було вільним і не відповідало внутрішній волі, у зв`язку з чим, остання вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених трудових прав. 25 вересня 2018 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Васильченко О.В. Ухвалою суду від 25.03.2019 позовну заяву було повернуто позивачу. Не погоджуючись з ухвалою суду від 22.03.2019, позивачем було подано апеляційну скаргу. Постановою Київського апеляційного суду від 18.07.2019, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 25.03.2019 скасовано та справу направлено до суду першої інстанції. 31 липня 2019 року згідно протоколу розподілу судової справи між суддями у неавтоматичному режимі, вищевказана справа передана на розгляд судді Васильченко О.В. Ухвалою суду від 01.10.2019 в справі відкрито спрощене позовне провадження. Справу було призначено до розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 28 жовтня 2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на те, що доводи позивача про видання спірного наказу саме Галакою О.П. як не уповноваженою на те особою є необґрунтованими, оскільки остання діяла в межах наданих повноважень саме перебуваючи на посаді директора Комунальної організації «Київська дитяча хореографічна школа № 1». Крім того, під час роботи позивачки в хореографічній школі, неодноразово надходили скарги від працівників школи та батьків дітей, які відвідували школу, щодо неналежного виконання обов`язків позивачем, у зв`язку з чим, наказами неодноразово було переведено та змінено контингент з класів [PERSON] , у зв`язку з чим, класи не були укомплектовані належною кількістю учнів. У зв`язку з чим, відповідачем прийнято рішення про переведення позивача в 2017-2018 роках на викладання теоретичної дисципліни, однак скарги від батьків на поведінку позивача все одно надходили, у зв`язку з чим, з Галакою О.П. як директором школи, в межах повноважень та обов`язків з позивачем було проведено бесіда щодо належної методики та методу викладання дисципліни. Незважаючи на неналежну поведінку позивача під час виконання своїх повноважень, позивачу постійно нараховувались та виплачувались премії та матеріальна допомога. За весь час перебування на посаді викладача та на посаді директора школи, відповідач жодного разу по відношенню до позивача неприязні відносини не проявляла. Приводи для виникнення конфліктних ситуацій, і, відповідно, приводів, що спонукали би до психологічного впливу по відношенню до позивача, до її цькування та примусу до звільнення за власним бажанням вона не мала. Звільнення позивача було добровільним волевиявленням останньої. Після подання заяви про звільнення за власним бажанням з 22 серпня 2018 року, педагог [PERSON] без поважної причини, не повідомивши керівництво відповідача перестала виходити на роботу і допустила грубе порушення трудової дисципліни у виді прогулів з 05 по 24 червня 2018 року. Крім того, 21 серпня 2018 року позивач, знаючи про закінчення відпустки і необхідності виходу на роботу, так як її звільнення за власним бажанням визначається відповідно до заяви про звільнення, датою 22 серпня 2018 року, знову без поважної причини не вийшла на роботу і не з`явилась на засідання педагогічної ради, чим знову допустила грубе порушення трудової дисципліни - прогул. Однак, з урахуванням матеріальних, житлових та інших проблем позивача, відповідачем прийнято рішення про табелювання останньої, без притягнення до відповідальності за порушення трудової дисципліни. Крім того, за весь період з моменту написання заяви про звільнення, тобто з 04 червня 2018 року по 22 серпня 2018 року позивачка мала можливість повідомити відповідача про наміри відмовитись від звільнення і відізвати свою заяву, однак останньою цього зроблено не було. Крім цього, про відсутність намірів у позивача офіційного відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажанням з 22 серпня 2018 року свідчить і той факт, що достовірно знаючи про необхідність виходу на роботу 21 серпня 201 року, так як звільнення відбудеться 22 серпня 2018 року, і проведенні в цей день педагогічної ради, позивач, порушуючи трудову дисципліну, допустила прогул, тобто не повідомивши керівництво школи не вийшла на роботу, де в присутності всього колективу, могла б заявити про намір відкликати заяву про звільнення. А тому, вважає, що порушень діючого законодавства України при звільненні позивача відповідачем не допущено. Стороною відповідача визнано, що дійсно при заповненні трудової книжки позивачки було допущено технічну помилку в даті запису про звільнення, і в порушення інструкції неналежним чином внесено зміни, а саме, цифра 21 була виплавлена на цифру 22, та внесено запис про прийняття на роботу позивача у неналежному розділі трудової книжки, однак вважає, що дані обставини не змінюють суті виконаних записів та не можуть слугувати підставою для скасування наказу про звільнення позивача. Крім того, відповідач не спростовує отримання відповідачем заяви про відкликання заяви про звільнення, однак дана заява отримана школою 23 серпня 2018 року, тобто після звільнення останньої. На підставі викладеного сторона відповідача просить у задоволенні позову відмовити. 28 листопада 2019 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив в якому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 09 грудня 2019 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив в якому просить позовні вимоги залишити без задоволення. Ухвалою суду від 13.07.2020 клопотання [PERSON] було задоволено та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача керівника Комунальної організації «Київська дитяча хореографічна школа № 1» - Галаку О.П. 07 травня 2021 року відповідно до розпорядження та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передану судді Анохіну А.М. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на заперечення проти позову, викладені у відзиві на позовну заяву. Третя особа в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши доводи представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В судовому засіданні встановлено, що наказом № 19 від 14 вересня 2006 року [PERSON] прийнято на роботу до Комунальної організації «Київська дитяча хореографічна школа № 1» на посаду викладача - хореографа. 22 серпня 2018 року [PERSON] на ім`я директора Київської дитячої хореографічної шкоди № 1 Галаки О.П. написано заяву про звільнення за власним бажанням з посади педагога - хореографа з 22 серпня 2018 року, що підтверджується копією відповідної заяви. Наказом № 39 від 22 серпня 2018 року «Про звільнення з роботи [PERSON] », позивача звільнено з посади викладача за власним бажанням з 22 серпня 2018 року, що підтверджується копією відповідного наказу. Вказане також підтверджується наявним записом у трудовій книжці [PERSON] . Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Трудовий договір, як указано у частині першій статті 21 КЗпП України, є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, пунктом 4 якої передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Спірним питанням у даній справі є можливість звільнення оскаржуваним наказом № 39 від 22 серпня 2018 року позивачки із займаної посади за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), на підставі її заяви від 22 серпня 2018 року, а також її написання під вчиненим психологічним тиском. При цьому, відповідно до статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Відповідно до правового висновку, викладено в постанові Верховного суду від 04 листопада 2020 року по справі № 753/1181/18, за змістом статті 38 КЗпП України сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Таким чином, слід дійти висновку про те, що роботодавець, при звільненні за статтею 38 КЗпП України, вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення. Таким чином, слід дійти висновку про те, що роботодавець, при звільненні за статтею 38 КЗпП України, вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення. Так, заява про звільнення [PERSON] містить дату, з якої позивач мала намір припинити трудові обов`язки (22 серпня 2018 - в день її написання). При вказаних обставинах позивач не вправі була відкликати свою заяву до закінчення двох тижневого строку незалежно від строку трудового договору. В матеріалах справи відсутні відповідні звернення позивача до керівництва, або заяви, подані в порядку КПК України, до органів поліції, прокуратури, тощо, про застосування до позивачки відповідного психологічного або фізичного примусу з метою звільнення з роботи. Підвищення ж емоційно-психологічного стану, не можна вважати примусом до зазначеної дії. Про таке йдеться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9. За наслідком встановлених обставин, суд критично ставиться до доводів позивача щодо психологічного тиску з боку директора школи з метою примусу звільнення останньої з займаної посади, оскільки вони містять суперечливі данні, діаметрально протилежні наданим письмовим доказам стороною відповідача щодо одних і тих же обставин у справі. Водночас, твердження позивача стосовно факту наявності психологічного тиску під час написання нею заяви на звільнення, перевірені судом, та, за відсутності інших доказів, з`ясовано, що позивач власноручно написано заяву про звільнення за власним бажанням з 22 серпня 2018 року і матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок вчинення на позивача тиску зі сторони директора КО «Київська дитяча хореографічна школа № 1». На момент складання заяви про звільнення за власним бажанням з 22 серпня 2018 року у позивача існувало відповідне волевиявлення на припинення трудового договору за зазначеною підставою, а наступна зміна нею власного рішення не впливає на чинність вже досягнутої домовленості з роботодавцем, без згоди останнього на таку зміну. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що спірний наказ від № 39 від 22 серпня 2018 року про звільнення позивача відповідає вимогам чинного законодавства, підстави для його скасування відсутні. Приписами чинного законодавства для роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) не передбачено обов`язку поновлювати на роботі працівника за його заявою у разі звільнення його за власним бажанням, за відсутністю рішення про інше. Крім того, суд не бере до уваги доводи сторони позивача щодо допущення відповідачем помилок при заповненні трудової книжки як на підставу для скасування спірного наказу, оскільки вказані помилки, визнані стороною відповідача, не можуть бути ґрунтовною підставою для скасування наказу про звільнення. При цьому, усі доводи сторони позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог ґрунтуються на особистих переконаннях та поясненнях позивача. Однак, для ухвалення у справі обґрунтованого рішення, такі факти повинні бути встановлені належними та допустимими доказами (висновками експертів, відповідними письмовими доказами тощо), а не ґрунтуватися на припущеннях. Наведена ситуація зводить процес вирішення даної справи на підставі здогадок та припущень, покладення яких в основу законного та обґрунтованого рішення є недопустимим. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, суд дійшов висновку, що відсутня правова підстава, на яку посилається позивачка, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, а саме - незаконне звільнення працівника під впливом психологічного тиску. Зважаючи на викладене, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, та похідні від них (поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу) задоволенню також не підлягають. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачкою при зверненні до суду із даним позовом, не підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed