Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Дванадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності в порядку спадкування та стягнення коштів, у якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 10.09.2019 року просив: -визнати недійсним свідоцтво від 02.07.2013 року про право на спадщину за законом на нерухоме майно - гаражний бокс за адресою: м. Київ, «Жуляни» обслуговуючий авто гаражний кооператив (Солом`янський район), гараж [NUMBER] , адреса ГК: проспект Повітрофлотський 59, видане на ім`я [PERSON] , видавник Дванадцята київська державна нотаріальна контора; -скасувати рішення державного нотаріуса Мусієнко К.П. Дванадцятої київської державної нотаріальної контори про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 3562574 від 02.07.2013 року яким за [PERSON] зареєстровано право власності на нерухоме майно - гаражний бокс за адресою: м. Київ, «Жуляни» обслуговуючий автогаражний кооператив (Солом`янський районн), гараж [NUMBER] , адреса ГК: проспект Повітрофлотський 59; -визнати недійсним свідоцтво від 07.07.2015 року про право на спадщину за заповітом серія та номер НАН №877657 в реєстрі за №4-780 від 07.07.2015 р., видане на ім`я [PERSON] , видавник Дванадцята київська державна нотаріальна контора, Київського міського нотаріального округу (державний нотаріус Основенко Л.М.); -скасувати рішення державного нотаріуса Основенко Л.М. Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 22660381 від 07.07.2015 року, яким за [PERSON] зареєстровано права власності на нерухоме майно - гаражний бокс за адресою: м. Київ, «Жуляни» обслуговуючий автогаражний кооператив (Солом`янський районн), гараж [NUMBER] , адреса ГК: проспект Повітрофлотський 59; -визнати за [PERSON] право власності на частину нерухомого майна - гаражний бокс номер [NUMBER] , в обслуговуючому автогаражному кооперативі «Жуляни» (Солом`янський район) по проспекту Повітрофлотський 59 в місті Києві. -визнати недійсним свідоцтво від 05.03.2012 року про право на спадщину за законом на грошові внески [PERSON] , видане на ім`я [PERSON] , видавник: Дванадцята київська державна нотаріальна контора; -визнати за [PERSON] право власності на частину грошових внесків [PERSON] , що дорівнює 344557, 34 грн., на була прийнята [PERSON] за батьком [PERSON] , який помер [INFO] ; -стягнути з [PERSON] як спадкоємця [PERSON] грошові кошти в сумі 344557, 34 грн., що дорівнює частини грошових внесків, яка була прийнята [PERSON] за батьком [PERSON] , який помер [INFO] ; -судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що батьками позивача 25.08.1999 р.н. є [PERSON] та [PERSON] . Після розлучення батьків позивач залишився проживати з матір`ю, з батьком не спілкувався, однак знав, що має батька, бабу, рідну тітку та двоюрідного брата по батьківській лінії, а також те, що дід [PERSON] помер за час шлюбу батьків. Після досягнення повноліття позивач почав самостійно цікавитися долею рідного батька та дізнався, що [INFO] помер [PERSON] , а [INFO] померла баба - [PERSON] . Враховуючи, що на день смерті батька позивач був малолітнім, він вважається таким, що прийняв спадщину за батьком за правилами ч. 4 ст. 1268 ЦК України, відтак [PERSON] мав двох спадкоємців першої черги за законом - матір [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] . Кожному із спадкоємців належало по частині усього майна, яке входило до складу спадщини. Звернувшись 15.06.2018 року із заявою до Дванадцятої Київської ДНК позивач дізнався, що 10.01.2012 року після смерті [PERSON] відкрито спадкову справу, а 02.07.2013 року [PERSON] , яка повідомила, що інших спадкоємців першої черги у померлого немає, видано свідоцтва про право на спадщину на гаражний бокс № [NUMBER] в ОАГК «Жуляни» та грошові внески. Відтак, внаслідок введення бабцею в оману державного нотаріуса, на ім`я [PERSON] видано свідоцтва про право на спадщину на все майно, до складу якого увійшла у тому числі частка позивача. В подальшому [PERSON] розпорядилася успадкованим майном заповівши його двоюрідному брату позивача - [PERSON] . Після смерті [PERSON] . Дванадцятою Київською ДНК 07.07.2015 року [PERSON] видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на гаражний бокс № [NUMBER] в ОАГК «Жуляни». Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Київської ДНК 20.07.2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за померлим батьком у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину за законом іншому спадкоємцю за законом, який заявив про відсутність інших спадкоємців за законом та у зв`язку з цим - відсутністю спадкового майна. Позивач вважає, що не тільки його баба [PERSON] не мала права на частину спадкового майна за [PERSON] , на яке нею отримано свідоцтва, а й відповідач не мав права на спадкування частини майна, що було прийняте позивачем та включено у заповіт з порушенням його майнових прав. Оскільки [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на майно, частина якого прийнята позивачем після смерті батька, вважає наявними підстави для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих [PERSON] 02.07.2013 року на нерухоме майно - гаражний бокс № [NUMBER] в ОАГК «Жуляни» та 05.03.2012 року на грошові внески. Крім того, має бути визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно - гаражний бокс № [NUMBER] в ОАГК «Жуляни», видане 07.07.2015 року на ім`я [PERSON] . У зв`язку з наявністю підстав для скасування цих правовстановлюючих документів мають бути скасовані рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 3562574 від 02.07.2013 року яким за [PERSON] зареєстровано право власності на нерухоме майно - гаражний бокс та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 22660381 від 07.07.2015 року, яким за [PERSON] зареєстровано права власності на нерухоме майно - гаражний бокс. Крім того, оскільки право власності позивача на частку майна, яке залишилося після смерті батька не визнається, просить визнати за ним право власності на частину гаражного боксу № [NUMBER] в ОАГК «Жуляни» та на частину грошових внесків. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Оскільки [PERSON] набула у спадок належну позивачу частину грошових внесків, що залишилися за [PERSON] , без достатньої правової підстави, вони підлягають поверненню. Спадкоємцем усього майна, що належало бабі, став відповідач - [PERSON] , який відповідно ст. 1282 ЦК України має відшкодувати [PERSON] частину від загальної суми грошових коштів, отриманих [PERSON] в гривневому еквіваленті, а саме у розмірі 344557, 34 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 07.08.2018 р. зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 17.10.2018 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Дванадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності в порядку спадкування та стягнення коштів, та призначено підготовче судове засідання. 21.01.2019 року представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог. Вказав, що позивач народився [INFO] . Відмову на свою заяву від 15.06.2018 року про прийняття спадщини позивач отримав 20.07.2018 року. На день подачі на отримання документів по справі позивачеві виповнилося 18 років. Відповідно до ст. 1269 ЦК України позивач мав право звернутися з заявою про прийняття спадщини після 25.08.2013 року коли йому виповнилося 14 років. Або ж після смерті батька [INFO] , в його інтересах, його мати [PERSON] . Вважає, що строк позовної давності розпочинається з 25.08.2013 року коли позивачеві виповнилося 14 років плюс 6 місяців час відкриття спадщини для прийняття, тобто з 23.02.2014 року. Виходячи з наведеного мати позивача [PERSON] мала право, в інтересах малолітнього, на день смерті батька [INFO] , звернутися з заявою про прийняття спадщини, але цього не зробила. Позивач мав право, по досягненню 25.08.2013 року чотирнадцятирічного віку звернутися з заявою про прийняття спадщини, але цього не зробив. Враховуючи загальний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, позивач звернувшись до суду з позовом 03.08.2018 року пропустив строк позовної давності. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 21.01.2019 року витребувано з Дванадцятої Київської ДНК копії спадкових справ заведених після смерті [PERSON] та [PERSON] 24.04.2019 року до суду надійшли з Дванадцятої Київської ДНК витребувані докази. Ухвалою суду від 27.01.2020 року за клопотанням позивача витребувано докази з АТ «Кредобанк». Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 28.09.2020 року закрито підготовче засідання та і призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні пощивач та представник позивача [PERSON] - адвокат Закірова К.Ф. позовні вимоги підтримали у повному обсязі з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 10.09.2019 року та просили їх задовольнити з підстав, викладених у раніше поданих заявах по суті справи. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Конопат М.І. просив відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати до них строки позовної давності. Представник третьої особи - Дванадцятої київської ДНК в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. З`ясувавши думку учасників, що прибули у судове засідання, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи без участі третьої особи. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що 12.06.2018 року відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві видано повторне свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №14668. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права і обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За частиною другою статті 1228 ЦК України право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Згідно довідки ПАТ «Кредобанк» від 25.01.2012 вих. №000491 [PERSON] був клієнтом КВ ЦФ ПАТ «Кредобанк» та мав діючі рахунки: № [NUMBER] , залишок коштів станом на 25.01.2012 року складає 20000, 00 дол. США; [NUMBER], залишок коштів станом на 25.01.2012 року складає 5639, 30 грн.; №2630203314806, залишок коштів станом на 25.01.2012 року складає 5000, 00 дол. США; [NUMBER], залишок коштів станом на 25.01.2012 року складає 1186, 77 дол. США; [NUMBER], залишок коштів станом на 25.01.2012 року складає 500, 00 дол. США; [NUMBER], залишок коштів станом на 25.01.2012 року складає 500, 00 дол. США; [NUMBER], залишок коштів станом на 25.01.2012 року складає 0, 00 грн.; [NUMBER], залишок коштів станом на 25.01.2012 року складає 0, 00 дол. США. Згідно свідоцтва про право власності від 05.07.2012 року, [PERSON] був власником гаражу, гаражного боксу за адресою: м. Київ, «Жуляни» Обслуговуючий автогаражний кооператив (Солом`янський район) («Жуляни» гаражно-будівельний кооператив (Солом`янський р-н)), гараж [NUMBER] , адреса ГК: проспект Повітрофлотський, 59. За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини можливе шляхом подачі заяви про прийняття спадщини у строки, встановлені ст. 1270 ЦК України та видачі відповідного свідоцтва. За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Статтею 1270 ЦК України встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини. Матір`ю [PERSON] є [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 16.12.1956 року Залізничним бюро РАЦС м. Києва, актовий запис №1387. 28.11.2011 року до нотаріальної контори звернулася [PERSON] ,, з заявою про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] . Зазначила, що інших спадкоємців передбачених законом України немає. 05 березня 2012 року до Дванадцятої Київської ДНК звернулася [PERSON] , в особі повіреної [PERSON] , з заявою про видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина [PERSON] . Зазначила, що інших спадкоємців передбачених законом України та пережившої дружини немає. 05 березня 2012 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської ДНК Фещук Н.І. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з грошових внесків з відповідними відсотками, що зберігаються у Публічному Акціонерному товаристві «КРЕДОБАНК» Київське відділення Центральної філії на рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], що належали померлому на підставі довідки №000491, виданої ПАТ «Кредобанк» КВ ЦФ,зареєстроване в реєстрі за №6-539. 02 липня 2013 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської ДНК Мусієнко К.П. видано [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за законом, яка складається з гаражного боксу номер [NUMBER] , в ОАГК «Жуляни» (Солом`янський район), що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Повітрофлотський 59, зареєстроване в реєстрі за № 5-150. Згідно із частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , про що 10.09.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] , актовий запис №808. 15 червня 2018 року [PERSON] звернувся до Дванадцятої Київської ДНК з заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , а 16.07.2018 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. У зв`язку з тим, що на момент відкриття спадщини був малолітнім, спадщину прийняв фактично згідно ч. 4 ст. 1268 ЦК України. 20 липня 2018 року державний нотаріус Дванадцятої київської ДНК Мельник М.П. відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на його ім`я після смерті [INFO] його батька [PERSON] , в зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину за законом іншому спадкоємцю за законом, який заявив про відсутність інших спадкоємців за законом та у зв`язку з цим - відсутністю спадкового майна. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] вказав, що разом з [PERSON] є спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] . Однак, бабця неправомірно заволоділа часткою спадкового майна, належного позивачу, повідомивши нотаріуса про відсутність інших спадкоємців за законом. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є сусідкою позивача та знає його з матір`ю з 2008 року. Жили з бабцею, яка з 2013-2015 року не виходила з квартири, матір [PERSON] доглядала бабцю. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є матір`ю позивача. З померлим [PERSON] одружилися у 1996 році, а в 1999 році народився син. З 2001 року стали мешкати з померлим окремо, а у 2006 році розірвали шлюб. Відносини ні з колишнім чоловіком ні з його сім`єю не підтримували, про його смерть дізналася у 2018 році від сусідки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що позивач є сином сестри дружини. [PERSON] знав з 1995 року, його матір [PERSON] не знав. Про смерть [PERSON] дізнався три роки тому. Свідок [PERSON] (дошлюбне [PERSON] ) у судовому засіданні повідомила, що позивач є її племінником. Після розлучення [PERSON] не спілкувалася з чоловіком. [PERSON] не знала. Про смерть [PERSON] дізналася у 2018 році. Разом з сестрою шукали [PERSON] та поїхали за місцем проживання бабусі. Сусідка розповіла їм про смерть бабусі [PERSON] та [PERSON] . Вказала, що бабуся не бажала спілкуватися з онуком. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що знає позивача як сина компаньйона по роботі та його матір [PERSON] з 2002 року. Знає, що після розірвання шлюбу [PERSON] з [PERSON] поділили майно та продали спільну квартиру. [PERSON] пояснив, що гроші від продажу буде зберігати в банку та після повноліття сина передасть йому. [PERSON] бажав спілкуватися з батьком, тому свідок допомагав йому його розшукати. [PERSON] та відповідача свідок не знав. [PERSON] попросив поїхати з ним за місцем проживання бабусі. В 2017-2018 році від [PERSON] дізнався про смерть [PERSON] та [PERSON] . Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. В абз.3 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст. 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові КЦС у складі ВС від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11 зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що порушення у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини у встановленому законодавством України порядку. Частиною третьою статті 1269 ЦК України передбачено право, а не обов`язок особи, яка досягла чотирнадцяти років, на подання заяви про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника, а частиною четвертою цієї норми права конкретизовано, що подання відповідної заяви від імені малолітньої, недієздатної особи має бути здійснено її батьками (усиновлювачами), опікунами. За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК України слід прийти до висновку, що порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, подання заяви про прийняття спадщини особами, вказаними у частинах третій, четвертій статті 1269 ЦК, слід вважати їхнім правом, здійснення якого не суперечить нормі частини четвертої статті 1268 цього Кодексу. Для з`ясування обставини прийняття неповнолітньою особою спадщини необхідно встановити факти, що спадкоємець є дитиною спадкодавця, на час відкриття спадщини є неповнолітньою особою, неповнолітньою особою не подано заяви про відмову від прийняття спадщини. Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа №183/4406/16) зроблено висновок, відповідно до якого частина четвертої статті 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини друга-четверта статті 1273 ЦК України). Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є сином померлого [INFO] [PERSON] і має право на спадкування за законом у першу чергу. На час відкриття спадщини позивач був малолітньою особою. З матеріалів спадкової справи №19/12 до майна померлого [PERSON] встановлено, що заява про відмову від прийняття спадщини матір`ю позивача з дозволу органу опіки та піклування не подавалася. Тобто позивач прийняв відповідну спадщину в силу прямої дії норми матеріального права, а тому правила частини першої статті 1269 ЦК України на неї не поширюються. Такі висновки відповідають позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.03.2020 року у справі №686/2696/18, яку на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Виходячи з вищевикладеного, суд доходить висновку про порушення спадкових прав позивача при видачі спірних свідоцтв про право на спадщину за законом від 05 березня 2012 року та від 02 липня 2013 на ім`я [PERSON] . Оскільки за правилами частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, позивачу та [PERSON] як спадкоємцям першої черги спадкування за законом належить по частині спадкового майна, належного померлому [PERSON] . Отже, [PERSON] неправомірно успадкувала належну позивачеві частку грошових внесків з відповідними відсотками та нерухомого майна, у зв`язку з чим, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 02 липня 2013 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Мусієнко К.П. та зареєстроване в реєстрі за №5-150 в частині спадкування [PERSON] частки гаражного боксу номер [NUMBER] , в ОАГК «Жуляни» (Солом`янський район), що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Повітрофлотський 59, а також свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 05 березня 2012 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І. та зареєстроване в реєстрі за №6-539 в частині спадкування [PERSON] частки грошових внесків з відповідними відсотками, що зберігаються у Публічному Акціонерному товаристві «КРЕДОБАНК» Київське відділення Центральної філії на рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] підлягають визнанню недійсними, а позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Крім того, встановлено, що 28 листопада 2011 року [PERSON] заповіла [PERSON] , [INFO] , все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона матиме право за законом. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Київського МНО Ткаченко Л.І. [INFO] померла [PERSON] , про що 27 жовтня 2014 року відділом реєстрації смерті у м. Києві видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №18090. 07 липня 2015 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської ДНК Основенко Л.М. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з гаражного боксу номер [NUMBER] , в ОАГК «Жуляни» (Солом`янський район), що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Повітрофлотський 59, належного померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Дванадцятою Київською ДНК від 02 липня 2013 року в реєстрі за №5-150 зареєстрованого за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 94173980000 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 липня 2013 року за №5546463. Отже, відповідач [PERSON] набув право власності на гаражний бокс номер [NUMBER] , в ОАГК «Жуляни» (Солом`янський район), що знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Повітрофлотський 59, який належав померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, визнаним судом частково недійсним. Оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 07 липня 2015 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М. та зареєстроване в реєстрі за №4-780 в частині спадкування [PERSON] частки гаражного боксу номер [NUMBER] , в обслуговуючому автогаражному кооперативі «Жуляни» (Солом`янський район) по проспекту Повітрофлотський 59 в місті Києві, порушує права позивача, а до свідоцтва включено майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, свідоцтво підлягає визнанню недійсним, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню. За правилами ч. 1 с. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зважаючи на те, що прийняття державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Мусієнко К.П. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 3562574 від 02.07.2013 року та внесення на його підставі до Реєстру запису про право власності №1479643 від 02.07.2013 року є наслідком видачі 02 липня 2013 року свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №5-150, яке в ході розгляду цієї справи визнано частково недійсним, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо скасування рішення державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Мусієнко К.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 3562574 від 02.07.2013 року в частині реєстрації за [PERSON] права власності на частину нерухомого майна - гаражний бокс за адресою: м. Київ, «Жуляни» обслуговуючий автогаражний кооператив (Солом`янський районн), гараж [NUMBER] , адреса ГК: проспект Повітрофлотський 59 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 94173980000). Також, прийняття державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 22660381 від 07.07.2015 року та внесення на його підставі до Реєстру запису про право власності №10313602 від 07.07.2015 року є наслідком видачі 07 липня 2015 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за №4-780, яке в ході розгляду цієї справи визнано частково недійсним, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо скасування рішення державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 22660381 від 07.07.2015 року в частині реєстрації за [PERSON] права власності на частину нерухомого майна - гаражний бокс за адресою: м. Київ, «Жуляни» обслуговуючий автогаражний кооператив (Солом`янський районн), гараж [NUMBER] , адреса ГК: проспект Повітрофлотський 59 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 94173980000). Отже, позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 виснував, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Оскільки стороною відповідача в ході розгляду справи заперечувалося право позивача на спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] батька [PERSON] , 1956 року народження, на частину нерухомого майна - гаражний бокс номер [NUMBER] , в обслуговуючому автогаражному кооперативі «Жуляни» (Солом`янський район) по проспекту Повітрофлотський 59 в місті Києві та частину грошових внесків з відповідними відсотками, що зберігаються у Публічному Акціонерному товаристві «КРЕДОБАНК» Київське відділення Центральної філії на рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню. З листа АТ «Кредобанк» від 15.04.2020 року вих. №0074185 встановлено, що [PERSON] , [INFO] не обслуговується з 08.06.2012 року, тому його рахунки є закриті та грошові кошти відсутні. По рахунках № [NUMBER] (980) та № [NUMBER] (840) рух коштів не відбувався. Грошові кошти зняті [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом №6-539 від 05.03.2012 року, а саме: 15.03.2012 року з рахунку № [NUMBER] (840); 16.03.2012 року з рахунків № [NUMBER] (840), № [NUMBER] (980), № [NUMBER] (840), № [NUMBER] (840) та № [NUMBER] (840); 07.06.2012 року з рахунку № [NUMBER] (980). З урахуванням довідки ПАТ «Кредобанк» від 25.01.2012 вих. №000491, загальна сума знятих [PERSON] грошових коштів становить 5639, 30 грн. та 27186, 77 дол. США. (що еквівалентно 683475, 38 грн.) Оскільки [PERSON] прийняла спадщину на все спадкове майно, у тому числі, на грошові кошти, які знаходились на депозитних рахунках спадкодавця [PERSON] у банківських установах, а підстава, за якої вона набула право на 1/2 частину вказаних коштів, знявши їх з депозитних рахунків банку, відпала, [PERSON] зняла та фактично розпорядилася без достатньої правової підстави майном, яке належить позивачу, а саме грошовими коштами у сумі 2819, 65 грн. та 13593, 39 дол. США. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка, набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, у наслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України. Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі №726/707/16-ц (провадження № 61-12155св19), від 14 квітня 2020 року у справі №495/2442/16-ц (провадження №61-15428св19), від 11 листопада 2020 року у справі №522/19690/18 (провадження №61-15125св19). Зобов`язання по поверненню грошових коштів не є таким, що нерозривно пов`язане з особою спадкодавця (стаття 1219 ЦК України), а тому відповідно до статті 1218 ЦК України є таким, що входить до складу спадщини. Спадкоємці боржника відповідають за зобов`язаннями спадкодавця пропорційно до вартості успадкованого майна. У статті 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Тлумачення статті 1281 ЦК України свідчить, що вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. Верховний Суд України в постановах від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15 вказав, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Згідно зі ст.1282 ЦК спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці в спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника), за загальним правилом, переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного в спадщину. Таким чином, правовідносини, що виникли між банком і боржником (який помер), після його смерті трансформуються в зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем і спадкоємцями боржника й вирішуються в порядку положень ст.1282 ЦК. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, встановивши, що [PERSON] прийняв за заповітом усі права та обов`язки [PERSON] , суд вважає обґрунтованим право вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 344557, 34 грн., що становить частину грошових внесків з відповідними відсотками, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Конопат М.І. про застосування строків позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. У позовній заяві позивач посилався на відсутність будь-якої інформації про батька і наявність нерухомого майна у померлого, відсутність родинного зв`язку із ним, на те, що дізнався про спадкове майно після померлого батька лише після досягнення повноліття, а саме у 2018 році, що додатково підтверджено показами свідків. Дізнавшись про смерть батька та баби, позивач у червні 2018 року звернувся до Дванадцятої Київської ДНК із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Про порушення свого права на спадщину за законом позивач дізнався у липні 2018 року, коли йому було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, та повідомлено, що [PERSON] , яка є матір`ю спадкодавця, оформила спадщину на спірне майно, та отримала оскаржувані свідоцтва про право на спадщину. Тому моментом, з якого починається перебіг строку позовної давності у даних спірних правовідносинах є 20 липня 2018 року. Тобто, звернувшись до суду з позовом 07.08.2018 року позивач строки позовної давності не пропустив. За результатами судового розгляду встановлено, що позивач належними та допустимими доказами не довів наявність обставин, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір за п`ять позовних вимог немайнового характеру у розмірі 3524,00 грн. (704,80 х 5) та за дві позовні вимоги майнового характеру у розмірі 4150,37 грн. (704,80+3445,57), а всього 7674,37 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial