Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

Прокурор звернувся до суду із вищезазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що за результатами вивчення питання законності використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Новоушицької територіальної громади з`ясовано, що відповідач будучи громадянином російської федерації у порядку спадкування набув право власності на земельні ділянки, а саме: земельні ділянки із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 6823380500:04:001:0173, площею 1,371 га; з кадастровим номером 6823380500:05:005:0172, площею 0,1895 га; з кадастровим номером 6823380500:04:001:0197, площею 1,3712 га; з кадастровим номером 6823380500:05:001:0192, площею 0,1895 га; з кадастровим номером 6823380500:04:001:0172, площею 1,3747 га; з кадастровим номером 6823380500:05:005:0171, площею 0,1895 га, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходиться за адресою: Хмельницька область, Новоушицький район, Борсуківська сільська рада. Право власності на вказані земельні ділянки відповідач зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Разом із цим, перебування у приватній власності відповідача зазначених земельних ділянок суперечить ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145\~Земельного кодексу\~України у зв`язку з тим, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені ч.ч. 2, 4 ст. 145 Земельного кодексу України, а саме, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Враховуючи, що відповідач, будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення (з 26 жовтня 2016 року по даний час) не відчужив їх, є підстави для їх конфіскації у власність держави. Порушення інтересів держави полягає в тому, що відповідач порушив визначену законодавством процедуру використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення та, як іноземний громадянин, не вжив заходів для їх відчуження, у зв`язку з чим на теперішній час є власником спірних земельних ділянок на території України. Наразі продовольча безпека України потребує величезної уваги, що тягне за собою невідкладне вжиття вичерпних заходів щодо повернення земельних ділянок у власність держави та їх подальше використання з метою забезпечення потреб у першу чергу громадян України. Крім цього, воєнні дії, які ведуться на території України вкрай негативно впливають на продовольчі процеси у нашій державі, зокрема, багато земель сільськогосподарського призначення на територіях, де ведуться активні бойові дії, на даний час забруднені та не можуть використовуватись за призначенням, сотні гектарів залишаються окупованими. Це в сукупності призведе до зниження врожайності, тому у цих умовах важливим є те, щоб кожна земельна ділянка, яка незаконно перебуває у власності та використовується громадянами рф з порушенням вимог законодавства була безумовно повернута у власність держави. Ухвалою суду від 03 січня 2023 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 23 лютого 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 25 січня 2023 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву у якому просив суд відмовити у позові прокурора. Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Відповідач в судовому засіданні просив залишити йому земельні ділянки. Представник Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, будучи у встановленому законом порядку повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Надіслав до суду письмові пояснення у яких заявлений прокурором позов підтримав. Заслухавши прокурора, відповідача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов до наступних висновків. Вирішуючи питання щодо підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави з даним позовом, суд зважує на наступне. Приписи ст.131-1 Конституції України, ст.56 ЦПК України, ст.23\~Закону України\~«Про прокуратуру» наділяють прокурора повноваженнями на представництво в суді інтересів держави у випадках, а саме: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Оскільки, Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області у відповідності до положень ст.145 Земельного кодексу України, Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», «Положення про Головне управління Держгеокадастру в області» здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, наділене правом на подання такого роду позовів,\~на лист\~прокурора (а.с.37-39)\~про виявлені\~порушення із\~вимогою вжити\~заходів щодо\~їх усунення\~у тому\~числі в\~судовому порядку, в листі від 22 грудня 2022 року повідомили обласну прокуратуру про неподання позову щодо усунення даних порушень у зв`язку з відсутністю коштів та не заперечує проти звернення з позовом органів прокуратури (а.с.40), станом на 29 грудня 2022 року (день надходження даного позову до суду) самостійно не реалізувало це своє процесуальне право, то відповідно до положень ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст.56\~ЦПК України є всі підстави для підтвердження представництва прокурором інтересів держави в суді, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 за схожих обставин. Відповідач є спадкоємцем за заповітом майна [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.43-48). Після смерті [PERSON] , відповідач успадкував право власності, у тому числі, на земельні ділянки із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 6823380500:04:001:0173, площею 1,371 га; з кадастровим номером 6823380500:05:005:0172, площею 0,1895 га; з кадастровим номером 6823380500:04:001:0197, площею 1,3712 га; з кадастровим номером 6823380500:05:001:0192, площею 0,1895 га; з кадастровим номером 6823380500:04:001:0172, площею 1,3747 га; з кадастровим номером 6823380500:05:005:0171, площею 0,1895 га, які знаходиться за адресою: Хмельницька область, Новоушицький район, Борсуківська сільська рада. Зазначені обставини підтверджуються наявним в матеріалах справи інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.14-26; 29-32). Однак, після набуття у власність спірних земельних ділянок, відповідач, грубо порушуючи вимоги національного законодавства, їх протягом року не відчужив. Згідно із наданою інформацією Управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Садове, Новоушицького району, Хмельницької області, документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] від 11.05.2016 терміном дії «безстроково» (орган, що видав - 6801) на підставі наданого Управлінням дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 3 частини З статті 4 Закону України «Про імміграцію», зареєстрований за адресом: [ADDRESS] . Зазначені в заяві-анкеті: паспорт громадянина рф 65 №1050544 від 08.04.2014 терміном дії до 08.04.2019 (орган, що видав - УФМС 515), місце проживання на території рф: [ADDRESS] (а.с.33-36). Наведене свідчить, що на момент успадкування зазначених вище спірних земельних ділянок відповідач був громадянином іноземної держави. Відповідно до ст.\~1\~Земельного кодексу\~України земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону. Згідно зі ст.19\~Земельного кодексу\~України землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.319, 321\~ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Власність зобов`язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Відповідно до ч.1, 2 ст.38\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно із ч.1 ст.39 даного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Тому, оскільки спірні земельні ділянки, які належать до нерухомого майна (ч.1 ст.181 ЦК України), знаходяться на території України, то на них поширюється дія права України. Відповідно до ч. 5 ст.\~22\~ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Приписами ст.378\~ЦК України визначено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. За змістом ст.13 Конституції України\~земля є об`єктом права власності Українського народу. Аналогічне положення передбачено щодо таких стратегічно важливих об`єктів, як надра, атмосферне повітря, води та ін. Відповідно до ст.14 Конституції України, ст.373\~ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Іноземці (особи без громадянства) підпадають під дію національного права, що регулює правовідносини з приводу набуття права власності, з окремими винятками (ст.374 ЦК України). Зокрема, це обмеження права іноземців на отримання у власність земель сільськогосподарського призначення, передбачені ст.22, 81 ЗК України. Згідно із ч.4 ст.81 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Дана норма також кореспондується з ч.1 ст.145 ЗК України, відповідно до якої, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Згідно зі ст.125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Відтак, аналізуючи вищенаведені докази в їх сукупності та у взаємозв`язку з положеннями ст.319, 321, 374, 378 ЦК України, ст.22, 81, 143, 145 ЗК України, суд приходить до висновку, що хоча відповідач й набув у спадок земельні ділянки сільськогосподарського призначення, як іноземець, тому він протягом року з часу державної реєстрації права на землю повинен був відчужити вказані земельні ділянки, однак цей свій обов`язок не виконав. Натомість, норма п.15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, якою встановлено заборону купівлі-продажу або іншим способом відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, не поширюється на ці правовідносини, оскільки положення ч.4 ст.81\~ЗК України є імперативними. Згідно із пунктом «е» ч. 1 ст. 140 Земельного кодексу України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до п. «в» ч. 1 ст. 143 Земельного кодексу України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Відповідно до ч. 2 ст.\~145\~ЗК України у разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Оскільки відповідач протягом року з часу переходу права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, її не відчужив, то право власності на зазначені земельні ділянки слід примусово припинити, шляхом конфіскації. Згідно з положенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92 цс 13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»), Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Відповідно до ст. 348 ЦК України, якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Виходячи з викладеного позовні вимоги заступника керівника\~Кам`янець-Подільської\~окружної прокуратури підлягають повному задоволенню. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1 ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов прокурора в інтересах держави задоволено у повному обсязі, тому в силу ст.141 ЦПК України з відповідача на його користь слід стягнути 14886 гривень судового збору за подачу позовної заяви та 1240 гривень 50 копійок судового збору за подачу заяви про забезпечення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved