Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

12.12.2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошових коштів, набутих буз достатньої правової підстави у сумі 10000 доларів США. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що її матері [PERSON] належали на праві власності 2/3 часток житлового будинку з відповідною частиною прилеглих до нього господарських та побутових споруд по [ADDRESS] . 1/3 частина цього будинку належала батькові відповідача [PERSON] . Враховуючи, що висновком будівельно-технічної експертизи від 03.12.2010 року було встановлено, що реальний поділ будинку є неможливим, вона вирішила придбати частку [PERSON] , який не заперечував проти продажу та запропонував звернутися до його доньки відповідачки [PERSON] , з якою узгодити вартість і порядок передачі грошей. Так, в 2015 році між нею та відповідачем було узгоджено продаж їй 1/3 частки будинку за 11 500 доларів США, та порядок виплати грошей частками. 24.10.2015 року вона виплатила 3600 та 500 доларів, в якості передплати за купівлю частини будинку. В подальшому позивачем було передано 500 доларів США 16.12.2015 року, 500 доларів США - 26.02.2016 року, 500 доларів США 25.04.2016 року, 500 доларів США 17.07.2016 року, 500 доларів США - 17.09.2016 року, 300 доларів США 10.12.2017 року, 300 доларів США 27.03.2017 року, 900 доларів США 08.08.2017 року. Всього 10000 доларів США. У 2019 році батько відповідача[PERSON] помер і вона звернулася до неї, як до спадкоємиці для узгодження дати оформлення договору купівлі-продажу. Вонапообіцяла, що віддасть гроші в розмірі 1500 доларів у нотаріуса при оформленні угоди, однак відповідач змінила свою позицію щодо вартості будинку, і зазначила, що тепер така сума є іншою замість 11 500 доларів США частка будинку коштує 15 500 доларів США. На що вона пояснила, що більше грошей, окрім тих, що залишилися від попередньо оговореної суми в розмірі 1500 доларів вона не має. Таким чином, в теперішній час відповідач відмовляється від укладення договору купівлі-продажу за узгодженою в 2015 році ціною, але більше сплатити вона не може. За таких обставин, вважає, що відповідач, повинна повернути їй суму грошей, які вона взяла в неї. 13.08.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. Не погоджуючись із позовними вимогами у відзиві відповідач зазначила, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину належить 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] . У 2015 році між нею та позивачем відбулась домовленість про викуп 1/3 частки вказаного будинку, про що була складена відповідна розписка. Всього нею отримано 8100 доларів США. Станом на 08.08.2017 року залишилось до сплати 2000 доларів США. Більше коштів відповідач не отримувала і позивач звернулась до відповідача з приводу продажу частки будинку вже після смерті батька відповідача в 2019 році, тобто через два роки після сплати останнього платежу. Відповідач не відмовляється виконувати домовленість в частині продажу будинку, однак саме через тривалу не виплату позивачем залишку суми продажу, тобто невиконання свого зобов`язання ситуація змінилась і тому відповідач готова продати позивачу частку квартири лише на зазначених умовах. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В судовому представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що дійсно між нею та позивачем була домовленість про купівлю-продаж частини домоволодіння по [ADDRESS] , на виконання якої позивачем було їй передано 10000 доларів США, проте з 2017 року позивач припинила сплачувати кошти за частину домоволодіння, залишилось сплатити 2000 доларів США, але позивач із нею на контакт не йде. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача адвокат Маркін С.І. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що фактично у даному випадку не безпідставно отримані кошти, а кошти отримані в рахунок оплати по договору купівлі-продажу. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, наявні в ній докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що відповідно до розписки позивач [PERSON] передала відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 4100 доларів США 24.10.2015 року в рахунок передплати за частину домоволодіння за адресою [ADDRESS] , залишилось до виплати 5500 доларів США. Згідно розписки в подальшому було виплачено 500 доларів США 16.12.2015 року, 500 доларів США 26.02.2016 року, 500 доларів США 25.04.2016 року, 500 доларів США 17.07.2016 року, 500 доларів США 17.09.2016 року, 300 доларів США 10.12.2017 року, 300 доларів США 27.03.2017 року, 900 доларів США 08.08.2017 року. Таким чином, грошові кошти передані позивачем за частину будинку за адресою [ADDRESS] . Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна які не врегульовані іншими спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням с правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають 3 підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1212 ЦК України (глава 83) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні майно підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Відповідно до статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Відповідно до вимог пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Отже, зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість (ст. 1213 ЦК України) не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої особи. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18). Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню, зокрема, не підлягає поверненню заробітна плата і прирівняні до неї платежі, відшкодування шкоди, соціальні виплати, допомога та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування. При цьому судом враховуються ті обставини, що згідно розписки позивачем передано відповідачу 8100 доларів США, проте відповідач у судовому засіданні підтвердила, що отримала від позивача 10000 доларів США та залишилось сплати в рахунок купівлі-продажу частини будинку 2000 доларів США. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми доказами у відповідності до ст. 80 ЦПК України є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Статтею ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. За вимогами ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Враховуючи, що сторони не реалізували наміру, передбаченого у розписці від 24 жовтня 2015 року, щодо укладення договору купівлі-продажу частини домоволодіння укладення у встановленому законом порядку, тому грошові кошти, передані позивачем в якості оплати за частину домоволодіння на виконання відповідачем такого правочину, у розмірі 10000 доларів США підлягають поверненню позивачу, а відтак наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача набуті без достатніх правових підстав кошти. Велика Палата ВС розглянувши справу №373/2054/16 зазначила, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. A отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Відповідно до ст. 141 ЦК України оскільки, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 2405,28 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved