Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивовано тим, що 29.06.2019 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого остання отримала кошти в розмірі 1 000,00 доларів США, зобов`язавшись повернути отримані кошти у визначений у договорі строк. Отримання позики підтверджується її розпискою від 29.06.2019. Однак, взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики відповідач не виконала. За розрахунком позивача, заборгованість відповідача за договором позики становить 1 000,00 доларів США. Окрім того, відповідно до п. 7.3. договору позики його сторони встановили відповідальність за несвоєчасне повернення основної суми боргу понад 60 днів в розмірі 100% річних від простроченої суми. Таким чином, заборгованість [PERSON] , за розрахунком позивача, становить 1 000,00 доларів США сума основного боргу та 2 564,00 доларів США 100% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання, а всього 3 564,00 доларів США, що еквівалентно 130 330,50 грн. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 130 330,50 грн., з яких: 36 568,60 грн. заборгованість за основним зобов`язанням, 93 761,90 грн. сума 100% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 02.02.2023 прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику осіб, призначено розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 10.04.2023 здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін, призначено розгляд справи по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, вимоги позовної заяви підтримує в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Згідно ч. 3 ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відзив на позовну заяву відповідачем не подавався. Враховуючи зазначене вище та положення ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи за наявними матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 29.06.2019 між [PERSON] та [PERSON] , як позичальником, укладений договір позики. Відповідно до умов договору позивач надає, а позичальник зобов`язується повернути кошти у визначені договором строки в тій же грошовій одиниці (валюті) в якій отримав. Строк користування позикою становить 1 рік з моменту укладення договору, порядок та строки повернення визначені п.5.1. Відповідно до п.7.3 договору у разі несвоєчасного повернення основної суми боргу понад 60 днів позичальник сплачує 100% річних від простроченої суми. Факт отримання коштів підтверджується розпискою позичальника від 29.06.2019. Даний договір за своєю правовою природою є договором позики, він містить умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказаний договір підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику, що додатково підтверджується розпискою наданою позичальником. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. У визначений строк борг повернений не був. Дані обставини встановлені та жодним із учасників справи не оспорюються. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Звертаючись до суду із даним позовом позивач просив стягнути на його користь суму боргу у гривневому еквіваленті, попри те, що умови договору містять визначення зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524\~ЦК України\~визначено,\~що зобов`язання\~має бути\~виражене у\~грошовій одиниці\~України \~гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 29.06.2019 в сумі 1 000,00 доларів США. Щодо стягнення 100 % річних, то суд відмічає, що відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п.7.3 договору у разі несвоєчасного повернення основної суми боргу понад 60 днів позичальник сплачує 100% річних від простроченої суми. Тобто умовами договору передбачений розмір відсотків. Позивачем проведений розрахунок процентів станом на 24.01.2023 з урахування строку виконання зобов`язання та періоду прострочення виконання. Розрахунок відповідає умовам договору, сума процентів становить 2 564,00 доларів США, яку і слід стягнути з відповідача. Станом на 24.01.2023 НБУ встановлено офіційний курс української гривні до долара США у розмірі 3656,86 грн. за 100 доларів США (36,5686 грн. за 1 долар США). Таким чином, станом на 24.01.2023 сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача по зобов`язанням із Договору позики становить: -1000,00\~(одна\~тисяча)\~доларів США, що еквівалентно 36 568,6 грн. (1000,00 х 36,5686= 36 568,60) - сума основного боргу (неповернута сума позики); -2564,00\~(дві\~тисячі п`ятсот\~шістдесят чотири)\~долари США, що еквівалентно 93 761,9 грн. (2564,00 х 36,5686= 93 761,90) - сума 100 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання із повернення позики у розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США. Всього загальна сума заборгованості за договором позики від 29.06.2019 становить 3\~564\~долар США (1 000,00+2 564,00=3 564,00), що еквівалентно 130\~330,50\~грн. (36 568,60 + 93 761,90 = 130 330,50) Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 1 303,40 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved