Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов У вересні 2022 року представник позивача [PERSON] адвокат Врона А. В. звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , за договором дарування, серія та номер 3-71, виданий 21.02.2022 року, видавник: Приморська державна нотаріальна контора у місті Одеса, відповідач [PERSON] відповідно до відомостей № Х7-25794-ф/л, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] - померла [INFO] . [PERSON] після смерті [PERSON] проживає разом з сином - [PERSON] (позивачем) за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, наразі у будинку за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності позивачу, проживає одноособово [PERSON] . Наразі позивач має намір відчужити вищезазначений будинок, однак не має змоги розпорядитися майном на власний розсуд, оскільки та обставина, в даному будинку зареєстрований та проживає відповідач, створює додаткові обтяження та перешкоди у розпорядженні даним майном. Крім того, позивач наданий момент фактично позбавлений права потрапити в будинок у зв`язку із тим, що [PERSON] у зазначеному будинку було замінено замки на вхідних дверях та не надано дублікати ключів власнику будинку - [PERSON] . Проживаючи в будинку самостійно, відповідач не сплачує вартість комунальних послуг, у зв`язку з чим утворилася значна заборгованість зі сплати на суму понад 25 000 грн. Таким чином, своїми діями відповідач створює перешкоди у здійсненні права власності позивачем, як законним власником будинку, крім того, змушує позивача нести додаткові фінансові затрати, що є непомірним обтяженням для позивача. Тому позивач змушений звернутись до суд, та просить суд: 1.Визнати [PERSON] ( [INFO] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Хмельницьким ВМ Малиновського РВОМУ УМВС України в Одеській області, від 28.09.2004 р.) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстрації місця проживання; 2.Виселити [PERSON] ( [INFO] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Хмельницьким ВМ Малиновського РВОМУ УМВС України в Одеській області, від 28.09.2004 р.) з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; 3.Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати: -1984,8 грн. - судовий збір за подання даної позовної заяви; -25 900 грн- витрати на професійну правничу допомогу. Інші процесуальні дії у справі Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. 07.10.2022 р. судом отримано інформацію з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, відповідно до ст. 187 ЦПК України про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10.10.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15.05.2023 року підготовче провадження по цивільній справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Заяви (клопотання) учасників справи Представник позивача [PERSON] адвокат Врона А. В. надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов. Відповідач правом подачі відзиву не скористався, відзив на позовну заяву на адресу суду не надходив. Відповідач у судові засідання не з`являвся, про час та місце проведення судових засідань був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно із ч. 1 ст.\~280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 300594651 від 21.02.2022, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування, серія та номер 3-71, виданий 21.02.2022 року, видавник: Приморська державна нотаріальна контора у місті Одеса. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 300595355 від 21.02.2022, [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка за кадастровим номером: 5110137300:33:017:0040, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування, серія та номер: 3-72, виданий 21.02.2022, видавник: Приморська державна нотаріальна контора у місті Одеса. Таким чином, позивач є одноосібним власником будинку [ADDRESS] , однак відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи позивач проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відомості № Х7-25794-ф/л, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Вказані особи зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 01.09.2020 року. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] - померла [INFO] . [PERSON] після смерті [PERSON] проживає разом з сином - [PERSON] (позивачем) за адресою: [ADDRESS] . Наразі позивач має намір відчужити вищезазначений будинок, однак не має змоги розпорядитися майном на власний розсуд, оскільки та обставина, в даному будинку зареєстрований та проживає відповідач, створює додаткові обтяження та перешкоди у розпорядженні даним майном. Позивач зазначає, що [PERSON] станом на теперішній час проживає за спірною адресою, користується наданими комунальними послугами та відмовляється їх сплачувати в наслідок чого виникла заборгованість. Так, відповідно до рахунку за спожитий газ за травень 2022 за адресою: [ADDRESS] , сформованого ТОВ "ГК "НАФТОГАЗ УКРАЇНА", до сплати за спожитий газ підлягає заборгованість у розмірі 10439 грн. 82 коп. Відповідно до рахунку за електроенергію за червень 2022 р, сформованого Центральним 2 міським підрозділом ТОВ "Одеська обласна енергопостачальна компанія", до слати за спожити електроенергію підлягає заборгованість у розмірі 863 грн., 23 коп. Згідно з рахунком № 23686/05/22 за травень 2022 року, сформованого ТОВ "Інфокс" філія "Інфоксводоканал", до сплати за надання послуг з централізованого водокористування підлягає заборгованість у розмірі 614 грн. 33 коп. Відповідно до рахунку від 01.07.2022 року, сформованого ТОВ "Одесагаз-постачання", до сплати підлягає заборгованість у розмірі 10842 грн. 22 коп. 3. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Згідно ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Такий висновок зроблено у постанові Верховного суду у справі №209/2642/18 від 09 грудня 2020 року. Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених\~статтею 50 ЖК УРСР\~вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає загальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 337/611/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 635/7084/16-ц, від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»(далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У Рішенні Європейського суду з прав людини "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) також сформовано висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах, пов`язаних із користуванням житловими приміщеннями. Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення, як і визнання такою, що втратила право користування житлом, буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Разом із тим для застосування\~статті 405 ЦК України\~має бути встановлена не просто відсутність особи у місці проживання та реєстрації понад один рік, а саме встановлена відсутність без будь-яких поважних причин на це, тобто не має бути чинників, що перешкоджають або унеможливлюють проживання такої особи у жилому приміщенні. Як зазначалося вище, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення, а подані позивачем документи вказаних обставин не підтверджують. З матеріалів справи не встановлено, а в ході судового розгляду не здобуто доказів того, що відповідач не цікавиться спірним житловим будинком та що не проживає у ньому без поважних причин. Відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, визначальним при вирішенні цього спору, є дотримання балансу інтересів сторін, оскільки захисту підлягає як право власності позивача на житловий будинок, так і право користування цим будинком відповідачем, який зареєстрований у цьому будинку та іншого житла не має , а також доведення позовних вимог належними доказами. Проте, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач без поважних причин понад один рік не проживала за зареєстрованим місцем проживання та втратила інтерес до права користування житлом. Матеріали справи не містять підтвердження обставин, які б дали право визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] з 01.09.2020 року по теперішній час проживає за спірною адресою, користується наданими комунальними послугами та відмовляється їх сплачувати в наслідок чого виникла заборгованість. Відповідно до ч. 2\~ст. 109 ЖК УРСР\~громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2\~ст. 109 ЖК УРСР\~установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення\~статті 40 Закону\~№898-IV, так і норма\~статті 109 ЖК УРСР. Аналогічний висновок висловлено і в постанові від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16. Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення\~статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення. Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом ч.2\~ст. 40 Закону\~№898-IV\~та ч.3\~ст. 109 ЖК УРСР\~(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2\~ст. 109 ЖК УРСР\~громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2\~ст. 109 ЖК УРСР\~установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування\~статті 40 Закону №898-IVта\~статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга\~статті 109 ЖК УРСР\~установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення\~статті 40 Закону №898-IV, так і норма\~статті 109 ЖК УРСР. Законом України від 22 вересня 2011року\~№3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг»\~внесено зміни до\~статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18. Разом із тим, судом встановлено, що між сторонами виникли конфліктні відносини на грунті відмови відповідача сплатити заборгованість за комунальні послуги та висилитись з спірного житла. Позивачем не надано до суду доказів наявності у відповідача іншого житла, а тому суд із дотриманням балансу між захистом права власності позивача на житловий будинок та захистом права відповідача на користування цим будинком, в якому він є зареєстрований та проживає, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про виселення, оскільки задоволення такого позову призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed