Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла мати сторін [PERSON] . Після смерті матері позивачці стало відомо про складання заповіту від 21.07.2015 року на ім`я відповідача. Але позивач вважає, що даний заповіт суперечить вимогам діючого законодавства та не відповідає волі спадкодавця. Так, у період часу з 2014 року по 21.06.2017 року [PERSON] проходила лікування у КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Деснянського району м. Києва з підстав суттєвого погіршення зору. У вказаний період спадкодавець не мала можливості самостійно пересуватися та обходитися без сторонньої допомоги. З початку 2015 року лікарем-офтальмологом [PERSON] була встановлена необхідність хірургічного втручання з метою недопущення абсолютної втрати зору [PERSON] . Відповідно до вимог діючого законодавства у разі, якщо спадкодавець через фізичні вади не має можливості прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Але у даному випадку свідки при посвідченні заповіту були відсутні. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт від 21.07.2015 року, складений [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори. 16.02.2018 року до суду надійшов Відзив відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує про те, що при житті [PERSON] не мала фізичних вад, які б заважали прочитати їй заповіт перед його підписанням, а складання заповіту на ім`я відповідача обумовлено тим, що відповідач постійно піклувався про матір, проявляв турботу до неї та надавав їй допомогу, на відміну від позивача, яка майже весь рік до смерті матері проживала за кордоном та не надавала необхідної допомоги. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позову відмовити. 15.03.2018 року до суду надійшли письмові пояснення нотаріуса Демчик В.В. щодо позовних вимог, в яких вона вказує, що ніяких сумнівів у дієздатності [PERSON] при посвідченні заповіту у нотаріуса не виникло, заповіт було посвідчено відповідно до вимог діючого законодавства. 15.03.2018 року до суду надійшла Відповідь на відзив, в якій представник позивача вказує про те, що позивач постійно піклувалася про матір, надавала їй матеріальну та фізичну допомогу як особисто так і через членів своєї родини. Крім того, медичні документи свідчать про те, що [PERSON] мала фізичні вади, що не дозволило їй прочитати заповіт. На підставі викладеного представник позивача просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.03.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. 11.05.2018 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог позивачкою не надано. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.10.2018 року задоволено клопотання представника позивача про призначення комплексної судової експертизи, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року провадження у справі відновлено, у зв`язку з поверненням її до суду та повідомленням судового експерта про неможливість проведення судової експертизи через ненадання додаткових матеріалів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.02.2019 року у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судово-почеркознавчої експертизи відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.02.2019 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.04.2019 року задоволено клопотання представника позивача про призначення комплексної психолого-почеркознавчої експертизи, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено. Постановою Київського апеляційного суду від 05.06.2018 року ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 17.04.2019 року скасовано і справу направлено до суду для продовження розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.06.2019 року провадження у справі відновлено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.10.2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 24.06.2020 року ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 24.10.2019 року скасовано, справу направлено до суду для продовження розгляду. 23.02.2021 року до суду надійшла заява позивачки про зміну підстав позову, в якій вона вказує про те, що під час розгляду справи були встановлені обставини, що свідчать про наявність у поведінці [PERSON] хронічних емоційних реакцій та станів, які об`єктивно могли перешкоджати їй необхідному розумінню нею та належному сприйманню нею своїх дій, а тому волевиявлення [PERSON] , як заповідача, могло не бути вільним і не відповідати її волі. На підставі викладеного позивачка просить визнати недійсним оспорюваний заповіт. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.02.2021 року у задоволенні клопотання відповідача про забезпечення судових витрат відмовити. 24.05.2021 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на заяву про зміну підстав позову, в якій представник вказує про те, що на момент складання оспорюваного заповіту [PERSON] перебувала в абсолютно адекватному стані, розуміла значення своїх дій, а тому підстав для визнання заповіту недійсним немає. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2021 року задоволено клопотання позивача про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.02.2022 року провадження у справі відновлено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.02.2022 року судом призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.02.2023 року провадження у справі відновлено, у зв`язку з поверненням справи без висновку експерта, у зв`язку з несплатою вартості експертизи позивачкою. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.04.2023 року у задоволенні заяви представника позивача про відвід судді Лісовської О.В. відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.05.2023 року у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової експертизи відмовлено. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, зазначених у відзиві на позов, просили у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. 21.07.2015 року [PERSON] був складений заповіт на ім"я [PERSON] на все її майно. Заповіт був посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Демчик В.В. Позивачка [PERSON] є рідною дочкою померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідач [PERSON] є рідним сином померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. У своїх позовних вимогах (з урахуванням заяви про зміну підстав позову) [PERSON] вказує на те, що заповіт є недійсним, оскільки під час розгляду справи були встановлені обставини, що свідчать про наявність у поведінці [PERSON] хронічних емоційних реакцій та станів, які об`єктивно могли перешкоджати їй необхідному розумінню нею та належному сприйманню нею своїх дій, а тому волевиявлення [PERSON] , як заповідача, могло не бути вільним і не відповідати її волі. На підставі викладеного позивачка просить визнати недійсним оспорюваний заповіт. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно з статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності. Заповітом, відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, згідно із ст. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Згідно із вимогами ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для вирішення питання щодо психічного стану [PERSON] у період складання заповіту 21.07.2015 року судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. У зв`язку із несплатою позивачкою вартості судової експертизи ухвалу суду про призначення судової експертизи залишено без виконання. Статтею 109 ЦПК України визначено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити в його визнанні. Як вбачається з письмових матеріалів справи, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.02.2021 року провадження у справі зупинено у зв`язку з призначенням судової експертизи. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.02.2023 року провадження у справі відновлено у зв`язку з поверненням справи до суду через несплату вартості судової експертизи. Обгрунтовуючи клопотання про призначення судової експертизи, представник позивачки у судовому засіданні вказував про те, що позивачка не мала можливості через важкий фінансовий стан сплатити вартість експертизи, оскільки вона є високою, а тому просив повторно призначити судову експертизу, але до експертної установи у м. Харків. Наведене вище свідчить про те, що позивачка свідомо ухилилася від сплати судової експертизи, при цьому буд-яких повідомлень від неї на виконання вимоги експерта про сплату судової експертизи до суду не надходило, лише під час судового засіданні представник позивача надав пояснення з приводу невиконання позивачкою вимог експерта щодо сплати вартості експертизи. Така процесуальна поведінка позивачки свідчить про те, що вона намагається перекласти тягар доказування на суд, при цьому не вчиняючи жодних дій для отримання доказів самостійно. Відповідно до статті 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Згідно зі статтею 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні вказаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до частин першої, четвертої статті 143 ЦПК для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Особи, які беруть участь у справі, мають право просити суд провести експертизу у відповідній судово-експертній установі, доручити її конкретному експерту, заявляти відвід експерту, давати пояснення експерту, знайомитися з висновком експерта, просити суд призначити повторну, додаткову, комісійну або комплексну експертизу. Суд також звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 103 ЦПК України визначено умови, за яких суд призначає судову експертизу, а саме: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цим самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Що стосується тверджень позивачки про невідповідність заповіту вимогам діючого законодавства, то слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1, 2 Глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріуса України при вчинення нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом. Пунктами 1, 2 Глави 4 Порядку визначено, що дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. Згідно із ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відчуватися при свідках (ст.. 1253 цього Кодексу). Статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом, був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. З наведеного вище та встановлених у справі обставин можна зробити переконливий висновок про те, що посвідчення оспорюваного заповіту відбулося з додержанням вимог чинного законодавства, заповіт вчинено у письмовій формі за допомогою технічних засобів спадкодавцем, дієздатність якого нотаріусом перевірено, із зазначенням місця та часу складання, прочитано вголос, складено текст зі слів заповідача, підписано заповідачем особисто. Що стосується тверджень позивачки про те, що на момент складання заповіту [PERSON] не розуміла значення своїх дій, то слід зазначити наступне. Судом при розгляді справи були допитані свідки зі сторони позивача та сторони відповідача. Так, свідок [PERSON] у суді пояснила, що [PERSON] та її мама рідні сестри. З 2014 року вона почала їздити до [PERSON] допомагати, так як [PERSON] проживала за кордоном, а хлопці влаштовували своє життя. З [PERSON] вони домовилися, що вона буде їздити допомагати, так як [PERSON] був проти того, щоб хтось проживав у квартирі матері. Вони домовилися, що вона буде приїздити 1-2 рази на місяць. Так було до літа 2015 року. [PERSON] залишалася на сина [PERSON] та 2 онуків. У телефонному режимі вона продовжувала спілкуватися з [PERSON] по мобільному телефону, яка розповідала їй про [PERSON] , про призначені ліки, про її стан, що їй змінили лікування, у зв`язку з чим [PERSON] втрачала час від часу свідомість. Це відомо було зі слів [PERSON] . Коли [PERSON] потрапила у лікарню, то їй телефонувала [PERSON] , просила з`ясувати, де мама і що з нею. [PERSON] займався лікуванням мами в той час. Вона знову почала їздити до [PERSON] у листопаді-грудні 2015 року. Приїздила десь 1 раз на тиждень-півтори, привозила продукти, прибирала, готувала. Бувало, що [PERSON] (син [PERSON] ) привозив продукти, а також [PERSON] приносив продукти. Вона бачила, як [PERSON] давала [PERSON] квитанцію на сплату комунальних послуг і гроші. Вона доглядала [PERSON] до літа 2016 року. А потім восени вже приїхала [PERSON] , займалася лікуванням мами. У 2015 році тітка була в складному стані, вона дуже погано бачила, була дуже виснажена (через жару, відсутність питної води), відсутній був догляд за нею. Восени 2016 року після призначеного лікування стан [PERSON] значно покращився. За нею вже доглядала потім знайома [PERSON] , а потім [PERSON] вигнав [PERSON] . [PERSON] нікого не повідомив про смерть тітки. З осені 2016 року вона не бачила тітку, зустрілися лише у лютому 2017 року. Вона була в адекватному стані, з усіма розмовляла, все розуміла, її можна було залишити одну. Навесні 2015 року у тітки стрибав тиск (ближче до літа), вона самостійно пересувалася, іноді виходила за хлібом. Коли у [PERSON] піднімався тиск, вона перебувала в неадекватному стані. Вона могла випити незрозумілі ліки, виникнути у вікно сміття. Але у присутності свідка таких випадків не було. Були випадки, що [PERSON] вживала інші ліки, ніж потрібно, але при ній такого не було. Восени 2015 року [PERSON] була виснажена, стан її був поганий. Восени 2015 року [PERSON] займався [PERSON] , її лікуванням, возив до лікарів, на обстеження. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона знає [PERSON] , її сина та маму з 1992року, вони товаришували. Вони разом ходили до церкви. Коли церква переїхала, то [PERSON] перейшла до іншої церкви, це було у 2006 році, після чого вони спілкувались телефоном. У 2015 році вона випадково зустріла [PERSON] у Палаці спорту, куди її привела жінка з церкви. Виглядала [PERSON] невпевнено, розмовляла з нею, але при цьому наче не впізнала. Виглядала вона не дуже гарно, була не доглянута. Пересувалася вона самостійно, але їй допомагала жінка. [PERSON] постійно була дуже активною жінкою. У липні 2015 року вона також зустрілася з [PERSON] , вони розмовляли, ніяких підозр щодо стану останньої у неї не виникало. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] , вони постійно спілкувалися, ходили в гості одна до одної, це тривало з 1984 року. [PERSON] постійно виходила на вулицю, ходила на пошту, ринок, магазин. Проживала вона одна, дочка її була за кордоном, а [PERSON] дуже переймалася за долю сина, переживала, щоб його не забрали на війну. У [PERSON] були дуже гарні речі, вона завжди модно одягалася, вдома у неї був порядок. До неї часто приїздив син, при цьому дочку вона ніколи не бачила. [PERSON] особисто ходила до магазину, сама себе обслуговувала, ніяких відхилень за весь час спілкування вона у [PERSON] не помічала. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що сторони по справі її сусіди, вони проживають в одному під`їзді. [PERSON] вона знала давно, вона була дуже приємною людиною, абсолютно адекватною. Проживала вона одна, сама ходила за продуктами, сама себе обслуговувала. Часто [PERSON] гуляла на вулиці, сиділа на лавці біля під`їзду, з тачкою ходила на ринок, у магазин. Її син постійно привозив для неї продукти харчування, холодильник завжди був повний. Ніяких відхилень здоров`я у [PERSON] не було. Приблизно за 4-5 місяців до смерті вона перестала бачити [PERSON] . Син сказав, що їй вже важко виходити на вулицю самостійно. Свідок [PERSON] (позивач у справі) пояснив, що його сестра [PERSON] у 2007 році поїхала до [PERSON] , так як вийшла заміж. У 2007 році батько захворів і помер, мати залишилася сама. Батько був основним годувальником, мати не працювала, так як перебувала на інвалідності. Пенсія у матері була невелика. Вона звернулася до суду з позовом про призначення пенсії після смерті батька. Мати вела дуже активний спосіб життя, постійно ходила до церкви. Він провідував мати, постійно був на зв`язку по телефону. Матері дійсно не вистачало спілкування. З віком мати стала слабіти, жалілася на свій стан здоров`я. Він постійно возив маму до лікарів, привозив ліки. [PERSON] поїхала і хотіла отримати громадянство Португалії. У 2014 році [PERSON] отримала посвідку на постійне проживання. Вона приїздила до матері, але стосунки у них були напруженими. У 2014 році [PERSON] повернулася до [PERSON] . Мати декілька разів розпочинала розмову про заповіт. У 2015 році вона стала наполягати на цьому. Тоді він повіз мати до нотаріуса. Коли мати була у нотаріуса, він поїхав сплатити послуги, при цьому присутнім не був. Тоді був складений заповіт мамою на його ім`я. У серпні 2015 року, коли мати возили на Коледж церковний до Палацу спорту, була сильна спека. В залі були присутні 8-10 тисяч людей. Вони там перебували цілий день. Звичайно мати була втомленою від спеки, дороги, великої кількості людей. Якось він приїхав в цей період до матері, вона готувала, а в кімнаті невідома жінка спілкувалась по скайпу з [PERSON] . Жінка сказала, що вона наставник матері. Але мати сказала, що не хоче на цю подію ходити, їй важко. Потім він знайшов відео про [PERSON] та цю церкву, показав матері. Через деякий час у мами почалися проблеми з серцем. У вересні 2015 року мати попала до лікарні на швидкій допомозі (відділення кардіології). Завідуючий відділенням кардіології повідомила, що можливо прийдеться робити операцію на серці, потрібна консультація. Вони поїхали з мамою на обстеження, було виписано ліки, а також рекомендовано спостереження. Він все купив, залишив матері ліки. Через пару днів мати сказала, що [PERSON] сказала їй ліки не приймати. Про складання заповіту мати повідомила [PERSON] . У 2016 році приїхала [PERSON] до Києва, коли у неї закінчувався строк дії закордонного паспорту. Після цього мати та всі інші сильно захворіли. Після того у мами погіршився стан здоров`я, він возив її до лікарні. Діагноз їй не поставили, але сказали, що у неї такий вік, що все може статися. Мати почала угасати в цей час. А [PERSON] займалася оформленням своїх документів для виїзду за кордон. [PERSON] йому сказала, що їй треба їхати до [PERSON] до чоловіка. І вона поїхала, а йому залишила записку. Це було взимку 2017 року. Мати потребувала догляду. Йому, як чоловіку, одному важко було це робити. [PERSON] кинула мати і поїхала. Тоді він звернувся до патронатної служби, але йому відмовили у допомозі. Тоді він звернувся до [PERSON] за допомогою, але вона навіть не хотіла з ним говорити, а її чоловік сказав йому самому займатися цим питанням. Тоді він всім займався сам. Завчасно мама показала йому, де її речі на випадок смерті, розповіла як її ховати. Коли вона померла, то він повністю виконав волю матері. Потім у вересні приїхала [PERSON] і написала на нього заяву до поліції, що він начебто викрав у матері з квартири документи. Після цього з боку [PERSON] почався шантаж. Коли він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, то дізнався, що після батька спадщину мати не приймала. Тоді він звернувся до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, але розгляд зупинився, так як оскаржується заповіт. [PERSON] йому постійно погрожувала через наявність заповіту. Він в установлений законом строк звернувся із заявою про прийняття спадщини, але протягом тривалого часу не може оформити спадкові права. [PERSON] постійно вигадує нові обставини та нові підстави для оскарження заповіту. Мати перед складанням заповіту сказала, що не знає, що б робила без нього, так як тільки він опікувався мамою та допомагав їй у побуті та житті. Тому мама і сказала, що хоче залишити заповіт на нього. Мати попала до лікарні на вул.. Попудренка у вересні 2015 року. Після лікування її направили на обстеження до кардіолога. У 2015 році у вересні мати почала жалітися на свій стан. Свідок [PERSON] у суді пояснив, що він є сином відповідача. Йому відомо, що у 2014-2016 роках бабуся [PERSON] була абсолютно адекватною людиною, вони періодично спілкувалися, він приїздив до неї у гості, нічого дивного в її поведінці не було. Бабуся проживала одна і сама себе обслуговувала. Також бабуся розповідала йому, що самостійно ходить на ринок та до магазину за продуктами. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] , вони проживають в одному будинку. Вона є головою Деснянської громадської організації «Захист дітей війни», у зв`язку з чим також часто спілкувалась з [PERSON] не тільки як сусідки. [PERSON] не могла скласти заповіт на сина, так як вона постійно говорила, що квартира залишиться [PERSON] та її сину. Батьки за неї переживали. Вони сину зробили квартиру, а тому ця квартира повинна була залишитися [PERSON] . До смерті батька [PERSON] вона була впевнена, що між родичами гарні стосунки. [PERSON] завжди казала, що вона вирішила для дітей квартирне питання, а тому вона була впевнена, що син не буде претендувати на цю квартиру. Приблизно за 1-1,5 роки до смерті батька [PERSON] вона зайшла до [PERSON] в гості, вона була дуже стурбована, що вона переживає за сина у зв`язку з квартирним питанням. А вийшов батько [PERSON] і сказав, що всі квартирні питання вже вирішені. У 2008 році батько [PERSON] помер, вона зустріла [PERSON] та [PERSON] , вони запросили у гості. Вона зайшла і вони консультувалися у мене з приводу спадкування квартири після батька. [PERSON] сказала, що син не буде претендувати на майно, оскільки у нього є квартира, що він батьку обіцяв це. Десь через 1-1, 5 роки приїхала до Києва [PERSON] і сказала їй, що брат не подавав на спадок після смерті батька. Вона постійно зустрічала [PERSON] на вулиці, вони спілкувалися. Приблизно у серпні-вересні 2015 року вона побачила на [PERSON] , підійшла до неї, вони довго спілкувалися. Але її здивувало, що [PERSON] на неї не дивилася, а дивилася вбік. Потім вона дізналася, що у [PERSON] проблеми з зором. Також вона помітила, що [PERSON] схудла на декілька розмірів. До 2016 року вона більше [PERSON] не бачила. У липні 2016 року вона знову зустріла [PERSON] , але спочатку не впізнала її, вона була дуже худа. Вона її також не впізнала на вулиці. Коли вона сказала, хто вона, то [PERSON] важко пригадала. Тоді вона спитала, чому вона так схудла, а вона здивовано спитала - що, схудла? Потім вона помітила, що у неї щось з обличчям, воно було сіро-зеленого кольору. [PERSON] сказала, що у неї рак, що вона помирає. Вона спитала, чи обстежували її, чи приймає вона ліки. Вона відповіла, що обстежили її, що вона приймає ліки, але скоро помре. Тоді вона спитала, коли приїде [PERSON] , але [PERSON] на мене не дивилась, а кудись у бік. Потім сказала, що [PERSON] її покинула, що вона не приїздить до неї в гості. [PERSON] також сказала, що [PERSON] приїде у вересні. Але розмова давалася їй дуже важко. [PERSON] розповіла, що до неї іноді приїздить [PERSON] (онук). Про сина [PERSON] нічого не сказала, тільки махнула рукою, її очі наповнилися сльозами. У 2015 року навесні (квітень-травень) вона бачила, що [PERSON] була часто на вулиці. З травня 2015 року вона практично постійно перебувала на дачі, іноді приїздила до Києва, а тому побачила [PERSON] у серпні 2015 року, спілкувалися. Побачила, що вона схудла, але була абсолютно адекватною, тільки на мене не дивилася. Аналізуючи покази допитаних судом свідків, можна зробити переконливий висновок про те, що жоден із свідків не навів достатньо даних про те, що [PERSON] на момент посвідчення оспорюваного заповіту виявляла ознаки психічного розладу, не могла керувати своїми діями, не розуміла їх значення. Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. При цьому цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами. Натомість, на підставі показань свідків не можуть встановлюватися факти, які з огляду на закон або звичай установлюються в документах. Таким чином, обставини, що підтверджуються показаннями свідка повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому адміністративному правопорушенні. Покази допитаних судом свідків узгоджуються з іншими доказами у справі, зокрема, у частині того, що на момент посвідчення заповіту [PERSON] була адекватною, не мала будь-яких психічних розладів, розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Доказів зворотнього стороною позивача надано не було. Відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно змісту ст. 1247, 1248 ЦК України до форми заповіту встановлюються загальні вимоги, а саме заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251, 1251 цього Кодексу. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. В силу ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до ч.1 ст. 255 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Так, з наданих суду медичних документів вбачається, що [PERSON] при житті мала певні захворювання, зокрема, мала захворювання серця, проблеми із тиском та зором. Але при цьому надані суду медичні документи не дають підстав піддати сумніву збереження спроможності [PERSON] до здатності повноцінного усвідомлювання значення своїх дій та керування ними. Матеріали справи не містять даних щодо особливостей психічного стану [PERSON] , що могло б слугувати об`єктивними клініко-діагностичними показниками її психічної діяльності у період часу, коли посвідчувався оспорюваний заповіт. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, надані суду позивачем докази не свідчать про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише можуть свідчити про тимчасові розлади здоров`я, у тому числі в силу віку, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст. 255 ЦК України. Суд у даному випадку виходить із презумпції психічного здоров`я [PERSON] , суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу» та іншими законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки під час розгляду справи не було встановлено належними і відповідними доказами того, що під час вчинення заповіту [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, то суд приходить до висновку про недоведеність позивачкою належними і допустимими доказами обставин, на які вона посилалась в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати у справі суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed