Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

У лютому 2023 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» (далі по тексту ПрАТ «СК «Уніка») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.10.2018 року між позивачем та ПП Агенство «Альфа Центр» укладено договір добровільного страхування предметом якого є страхування ТЗ «Renault», д.н.з. [NUMBER] . 19.04.2019 року у м.Львові по вул. Стрийська, 45 сталася ДТП за участю застрахованого автомобіля\~ під керуванням [PERSON] та автомобіля «Skoda Octavia», д.н.з. [NUMBER] , під керування [PERSON] , внаслідок чого було пошкоджено застрахований транспортний засіб, з вини відповідача. Вартість відновлюваного ремонту складає 84 591,72 грн. На підставі страхового акту позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 83 245,22 грн. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у АТ «НАСК «Оранта» за полісом №193362676. Позивач звернувся до АТ «НАСК «Оранта» із заявою про виплату страхового відшкодування, у відповідь на яку АТ «НАСК «Оранта» здійснило виплату у розмірі 58 295,08 грн. Таким чином невідшкодованою залишилася сума у розмірі 24 950,14 грн., яку і просить суд стягнути з відповідача. Відзиву на позов відповідач [PERSON] не подавав. Однак подав заяву про застосування позовної давності, у якій просить відмовити у задоволенні позову ПАТ «СК «Уніка» через сплив строків позовної давності. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, окрім того позовна заява містить клопотання\~ про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного . Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2018 року між ПрАТ «СК «Уніка» та ПП Агенство «Альфа Центр» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №014049/4100/0000067, предметом якого є страхування ТЗ «Renault», д.н.з. [NUMBER] (а.с.15). 19.04.2019 року у м.Львові по вул. Стрийська, 45 сталася ДТП за участю автомобіля «Renault», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Skoda Octavia», д.н.з. [NUMBER] , під керування [PERSON] , внаслідок чого було пошкоджено застрахований транспортний засіб (а.с.9-14). Постановою Сихівського районного суду м.Львова від 16.05.2019 року [PERSON] визнано винним у вчиненні зазначеного ДТП (а.с.27). Згідно рахунку ТОВ «Ю.Р.К.» ПП Агенство «Альфа Центр» сплачено за ремонт автомобіля 84 591,72 грн. (а.с.16, 17). 22.04.2019 ПП Агенство «Альфа Центр» звернулося до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.6, 7). В подальшому, 30.05.2019 позивачем складено страховий акт №00298441 згідно якого сума страхового відшкодування становить 83 245,22 грн. (розмір збитків за мінусом франшизи) (а.с.5), і дана сума була сплачена позивачем застрахованій особі 04.06.2019 (а.с.25). Також встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта» (а.с.12). На підставі претензії та страхового акту ПАТ «НАСК «Оранта» 03.07.2019 року здійснило виплату страхового відшкодування позивачу у розмірі 54 765,31 грн (а.с.30). Водночас у позовні заяві позивачем визнається, що сума виплаченого страхового відшкодування є більшою та становить 58 295,08 грн., і що відповідно невідшкодованою залишилася сума у розмірі 24 950,14 грн. (83 245,22 58 295,08), а тому суд розглядає справу у межах даних позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.\~ Встановлено і сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача, виплата позивачем власнику пошкодженого ТЗ 83 245,22\~ грн. та отримання позивачем від страховика відповідача (АТ «НАСК «Оранта») суми страхового відшкодування у розмірі 58 295,08 грн. (це визнається позивачем). Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо особа звернулася до страховика й одержала страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Оскільки вартість майнового збитку, завданого власнику пошкодженого ТЗ, який було сплачено позивачем на підставі договору добровільного страхування, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із [PERSON] , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням. Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19) підстав відступати від яких суд не вбачає. Отже різниця між виплаченою позивачу сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП (яку оплатив позивач), викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме [PERSON] , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), і така різниця складає 24 950,14 грн. Указане свідчить, що позовна заява є належним чином обґрунтованою. Водночас відповідачем подана заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). У даному випадку позивач пред`явив позов у якому просить стягнути з відповідача різницю між фактичним розміром завданої шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), отриманим від страховика, у якого була застрахована відповідальність відповідача, а отже про порушення свого права (внаслідок отримання страхового відшкодування у меншому розмірі ніж розмір завданої шкоди), позивач дізнався з моменту виплати відповідного страхового відшкодування, тобто з 03.07.2019 року, і саме з цієї дати почав спливати трирічний строк позовної давності. Позов ПАТ «СК «Уніка» пред`явлено 15.02.2023 (згідно штемпелю на поштовому конверті), тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, поважних причини такого пропуску позивачем не наведено, а тому з огляду на заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed