Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції (далі по тексту - відповідач 1), Державної казначейської служби України (далі по тексту - відповідач 2), в якій позивач, з урахуванням конкретизованих позовних вимог, просить суд стягнути з державного бюджету України на його користь шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України - 5000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 13066,70 грн. - майнової шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 22 вересня 2021 року відносно нього інспектором Управління патрульної поліції в м. Києві 1 батальйону 1 роти Цікав`юк І.М. складено протокол серії АББ №212651 за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення за, начебто, порушення пункту 2.5 Правил дорожнього руху, а також протокол серії АББ №206518 за частиною 1 статті 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення пункту 2.4 Правил дорожнього руху. Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року позивача визнано невинним за частиною 1 статті 130 та за частиною 1 статті 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення за вказаними вище протоколами, а справу закрито на підставі пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Як зазначає позивач, до судового засідання у Святошинський районний суд міста Києва він прибув зі своїм захисником, який представляв його інтереси на підставі договору про надання правової допомоги від 04 жовтня 2021 року, розмір гонорару за яким був обумовлений у 12 000,00 грн., які позивач сплатив адвокатові після закінчення розгляду справи. Крім того, позивач вказує, що він змушений був сплатити 1 066,70 грн. за проходження огляду на стан сп`яніння. Також, у позові зазначено, що у зв`язку з цими подіями позивач зазнав й моральної шкоди, яку він оцінює у 5 000,00 грн. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року матеріали цивільної справи №755/1539/22 за позовом [PERSON] до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди передані на розгляд за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 травня 2022 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Митрофанову А.О. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року позовна заява [PERSON] залишена без руху та останньому наданий строк для усунення недоліків. 26 жовтня 2022 року на адресу суду надійшла заява позивача про усунення недоліків разом з позовною заявою, в якій конкретизовано заявлені позовні вимоги, а також з доказами сплати судового збору. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін за вищевказаним позовом. Оскільки розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. Згідно з наявними в матеріалах справи доказами, учасники справи отримали копії ухвал про відкриття та позовних заяв з додатками. Відповідач 1 у встановлений судом строк не скористався своїм правом на подання відзиву, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. 19 січня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача 2, в якому представник відповідача 2, заперечуючи проти заявлених позовних вимог послався на те, що на його переконання, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги винятково оціночними судженнями та не надає доказів заподіяння йому шкоди. Також, представник відповідача 2 послався на те, що Департамент патрульної поліції та його структурні підрозділи не є органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування. Більш того, представник відповідача 2 зазначив й на положення частини 1 статті 1176 Цивільного кодексу України, зазначивши, що на позивача не було накладено адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, що, на думку представника відповідача 2, свідчить про неможливість поширення приписів статті 1176 Цивільного кодексу України та Закону про відшкодування шкоди на спірні правовідносини. Щодо відшкодування моральної шкоди представник відповідача 2 послався на те, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Як вважає представник відповідача 2, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями слідчого органу та Нацполіції та настанням шкоди. Також, представник відповідача 2 зазначив й про те, що казначейство жодної шкоди не заподіювало позивачу, у правовідносини з ним не вступало, а тому не може нести відповідальність за можливу шкоду, заподіяну позивачеві. На підставі вищевикладеного представник відповідача 2 просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, постановою Святошинського районного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року у справі №759/25235/21 провадження у справі про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 130 та за частиною 1 статті 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення стосовно [PERSON] закрито на підставі пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - у зв`язку з відсутністю складу адміністративних правопорушень. Позивач вважає, що незаконними діями інспектора Управління патрульної поліції в м. Києві йому заподіяно матеріальну та моральну шкоду, яка полягає у безпідставному складанні стосовно нього протоколів про адміністративні правопорушення, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинами, суд виходить з такого. Так, статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно частини 1 статті 1176 Цивільного кодексу (далі по тексту - ЦК України) шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (частина 6 статті 1176 ЦК України). Такі підстави визначені статтями 1173, 1174 ЦК України, за якими шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, а рівно і шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Суд вважає за необхідне зазначити, що Святошинський районний суд міста Києва, ухвалюючи постанову про відсутність в діях [PERSON] ознак адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 130 та частиною 1 статті 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, зазначив, що до такого висновку суд дійшов за результатом аналізу досліджених та ретельно перевірених в судовому засіданні доказів в їх сукупності. Отже, фактично судом визнано, що позивача піддано адміністративному переслідуванню безпідставно, тобто незаконно, а тому, на переконання суду, позивач має право вправі вимагати від держави компенсації збитків, які завдані йому таким переслідуванням. Так, відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Наведене в сукупності свідчить, що між незаконними дією, бездіяльністю та збитками, що заподіяні ними, має бути прямий причинний зв`язок. В якості матеріальних збитків позивачем заявлено у тому числі витрати на правничу допомогу, що понесенні ним на забезпечення судового провадження про адміністративне правопорушення. Проте, суд наголошує, що поза увагою позивача залишилось те, що такі витрати є судовими витратами, а відповідно їх розподіл має проводитись в межах судового провадження, на забезпечення якого вони понесені. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 12 000,00 грн, які були сплачені в якості гонорару адвокатові при розгляді іншої справи, заявлені позивачем безпідставно. Водночас, на переконання суду, на користь позивача підлягає стягненню сума витрат у розмірі 1 066,70 грн., які були ним понесені позивачем за проходження огляду на стан сп`яніння та документально підтверджені останнім, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій від 22 вересня 2021 року №262310027 та №262310028, оскільки такі витрати є витратами, які були понесені для відновлення порушеного права позивача, тобто, є реальними збитками у розумінні вимог чинного законодавства. При цьому, суд вважає за необхідне також зазначити, що посилання позивача на приписи Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" є безпідставними, оскільки цим Законом не регулюються правовідносини, що виникли між сторонами. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює у 5000,00 грн. та яка, на думку позивача, полягає у моральних стражданнях, які виразились у переживаннях стосовно можливого притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік та штрафу у 17000,00 грн.; вимушеним перебуванням на місці зупинки протягом складання на нього працівниками поліції незаконних адміністративних матеріалів; вимушеною зміною маршруту з метою проходження медичного огляду на стан сп`яніння; вимушеною здачею біологічного матеріалу для підтвердження своєї невинуватості; вимушеного понесення матеріальних витрат; вимушеним з`явленням до суду з метою захисту своїх інтересів; перебування у пригніченому і дратівливому стані, слід зазначити наступне. Так, суд визнає, що сам факт притягнення до адміністративної відповідальності призвів до переживань позивача щодо можливого обмеження у праві керування транспортними засобами, та обов`язку сплатити штраф у значному розмірі. Крім того, позивач, за умов обмеження в часі, вимушений був вжити заходів на свій захист від обвинувачення і поніс певні вимушені витрати, що не могло не позначитись на його душевному стані. Дані переживання, за обставин справи, вочевидь виникли з вини посадової особи, яка склала відносно позивача адміністративні протоколи. Тому, суд вважає, що позивач вправі вимагати від відповідачів, як осіб, які відповідають за заподіяну шкоду, відшкодування моральних збитків на підставі статей 23, 1167, 1174 ЦК України. Заявлений розмір відшкодування, з огляду на наведені обставини справи, узгоджується з приписами частини 3 статті 23 ЦК України. Доводи представника Державної казначейської служби України про те, що казначейство не може відповідати за позовом засновані на хибному тлумаченні законодавства, тобто є надуманими. Спосіб стягнення відшкодування шкоди позивачем визначено вірно. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним складання стосовно останнього протоколів про адміністративні правопорушення, у спосіб безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. У відповідності до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідача 1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial