Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

04.01.2023 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16.12.2017 позивач уклала шлюб з [PERSON] , від якого сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 25.06.2020 рішенням Сарненського районного суду Рівненської області шлюб між сторонами було розірвано, а в подальшому, 14.07.2022 позивач уклала шлюб із [PERSON] . З моменту розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні дітей не приймає, матеріальної допомоги на утримання дітей [PERSON] не надає, також відповідач не піклується про їх духовний та фізичний розвиток. Діти проживають з позивачем, на медичні огляди дітей приводить тільки позивач [PERSON] . Враховуючи викладені обставини, а також той факт, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно дітей, позивач [PERSON] просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 11.01.2023 відкрито провадження у справі №141/16/23, призначено підготовче судове засідання на 09.02.2023, а також до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, орган опіки та піклування Клесівської селищної ради Рівненської області. Зобов`язано орган опіки та піклування Клесівської селищної ради Рівненської області в порядку ст. 19 Сімейного кодексу України надати письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Підготовче судове засідання, призначене на 09.02.2023, було відкладено на 09.03.2023, у зв`язку з неявкою сторін та задоволенням клопотання представника відповідача адвоката Бодачевської М.В. від 09.02.2023. 23.02.2023 до суду надійшло клопотання представника відповідача адвоката Бодачевської М.В. від 20.02.2023 з процесуальних питань, у якому наведено пояснення стосовно позиції відповідача щодо заявлених позовних вимог. Зокрема, як вбачається зі змісту клопотання від 20.02.2023, адвокат Бодачевська М.В. та відповідач [PERSON] вважають позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] цікавиться життям, здоров`ям, навчанням та інтересами своїх дітей, а тому відсутні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Адвокат Бодачевська М.В. зазначає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Той факт, що малолітні діти проживають окремо з матір`ю, а також факт того, що на медичні огляди дітей приводить тільки мати, не може однозначно свідчити про відсутність у батька інтересу до дітей. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] не виконує свій батьківський обов`язок щодо дітей позивачем не надано. Окрім того, посилання позивача стосовно того, що [PERSON] не утримує дітей не відповідає дійсності, оскільки 27.10.2020 року Сарненським районним судом Рівненської області видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] у розмірі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку. В подальшому, на підставі судового наказу відкрито виконавче провадженя, яке перебуває наразі на виконанні. Окрім того, певні обмеження у можливості батька брати участь у вихованні дітей та безпосередньому спілкуванню з дітьми зумовлені, зокрема, також і тим, що [PERSON] є військовослужбовцем. А тому, з метою захисту якнайкращих інтересів дітей та збереження зв`язків малолітніх дітей із батьком, враховуючи бажання [PERSON] приймати участь у житті, розвитку та вихованні дітей, адвокат Бодачевська М.В. просить суд відмовити у задвоволенні позову [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Ухвалою суду від 09.03.2023 закрито підготовче провадження у справі № 141/16/23 та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.04.2023. У судовому засіданні, призначеному на 13.04.2023, було оголошено перерву до 02.05.2023 з метою здійснення виклику в судове засідання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, органу опіки та піклування Клесівської селищної ради Рівненської області, для дачі особистих пояснень. В судовому засіданні 02.05.2023 позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позові, та просила суд позов задовольнити повністю, оскільки відповідач [PERSON] не приймає участі у вихованні дітей, не сплачує аліментів на їх утримання. Також позивач зазначила, що позбавлення батьківських прав також необхідно для подальшого усиновлення дітей її чоловіком, з яким вона на даний час перебуває у шлюбі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, начальник служби у справах дітей Клесівської селищної ради Примак Д.М. у судовому засіданні зазначила, що підтримує висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його дітей [PERSON] та [PERSON] , оскільки вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача суперечитиме інтересам малолітніх дітей. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат Бодачевська М.В. в судовому засіданні 02.05.2023 позовні вимоги не визнали у повному обсязі з підстав, викладених у клопотанні (запереченні) від 20.02.2023. Додатково адвокат Бодачевська М.В. зазначила, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, а також зауважила, що несплата [PERSON] у повному розмірі аліментів не є підставою для позбавлення батьківських прав. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.02.2018 року, [PERSON] народилася [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . Також відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03.07.2020 року, [PERSON] народився [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] . 25.06.2020 року рішенням Сарненського районного суду Рівненської області у справі №572/787/20 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 14.07.2022 року Сарненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Сарненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №275, прізвище дружини після одруження « [PERSON] ». Відповідно до довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Клесівської селищної ради (амбулаторія с. Карпилівка) № 7047 від 08.12.2022 на медичний огляд [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , приводила лише [PERSON] . Під час огляду дітей удома була присутня лише мати. Батько дітей жодного разу не цікавився у медичних працівників здоров`ям дітей. Як вбачається з довідки № 1930, виданої 01.12.2022 виконкомом Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області, [PERSON] , [INFO] , жителька [ADDRESS] , знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку. Склад сім`ї [PERSON] : чоловік [PERSON] , [INFO] , служить у ЗСУ; син [PERSON] , [INFO] ; дочка [PERSON] , [INFO] . Згідно витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) № 194 від 04.08.2022, солдата [PERSON] з 04.08.2020 зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] . 03.02.2021 постановою головного державного виконавця Оратівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Дрижко Т.М. відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з виконання судового наказу № 572/2562/20, виданого 27.10.2020 Сарненським районним судом Рівненської області, про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 25.09.2020 і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Клесівської селищної ради від 06.03.2023 № 36, щодо недоцільності позбавлення батьківських прав, при прийнятті рішення було враховано те, що ухилення від виховання своїх дітей - це свідома та навмисна відсутність турботи, ігнорування потреб дитини. Зважаючи на те, що [PERSON] проживає у іншому місті, у батька дітей [PERSON] є певні обмеження брати участь у вихованні дітей та безпосередньому спілкуванні з ними, оскільки [PERSON] є військовослужбовцем. Орган опіки та піклування вважає, що в інтересах дітей зберегти їх родинні зв`язки з батьком. Надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав - надзвичайний захід у відносинах між батьками та дітьми. За відсутності достатньої та переконливої документальної бази, з метою захисту прав та інтересів дітей, орган опіки та піклування Кселівської селищної ради вважає недоцільним позбавити батьківських прав громадянина [PERSON] відносно його дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Визначаючись щодо встановлених обставин та спірних правовідносин, суд керується наступним. Згідно із ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові від 06.05.2020 року по справі №753/2025/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, визначені у ст. 166 СК України. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі N 522/10703/18 (провадження N 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі N 760/468/18 (провадження N 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі N 638/16622/17 (провадження N 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі N 522/21914/14 (провадження N 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При розгляді справи № 141/16/23 судом не установлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстави позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дітей [PERSON] та [PERSON] у матеріалах справи № 141/16/23 відсутні та позивачем не надані. Окрім того, суд враховує наданий висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його дітей [PERSON] та [PERSON] , у якому зазначено, що у зв`язку із проживанням неповнолітніх дітей з матір`ю у іншому населеному пункті, що розташований на значній відстані від місцепроживання відповідача (батька неповнолітніх дітей), а також у зв`язку з перебуванням відповідача на військовій службі існуть певні обмеження у батька дітей щодо його участі у вихованні дітей та безпосередньому спілкуванні з ними. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (п.п 57, 58). У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. А тому суд вважає, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками щодо дітей [PERSON] та [PERSON] , а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Суд звертає увагу позивача, що відповідач заперечує проти позбавлення батьківських прав, про що неодноразово особисто вказував у судових засіданнях, а також у письмовому поясненні від 20.02.2023, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Доводи позивача щодо несвоєчасної сплати відповідачем аліментів та наявної заборгованості за аліментами суд не бере до уваги, оскільки така заборгованість є незначною та, в свою чергу, не є визначальною підставою для позбавлення особи батьківських прав. За наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо виховання та утримання дітей, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження в судовому засіданні, а тому доходить висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] не відповідатиме інтересам дітей. Відтак, заявлені позовні вимоги є задоволенню не підлягають. При цьому, суд відзначає, що інші доводи та усні пояснення позивача [PERSON] , надані нею у судовому засіданні 02.05.2023, не спростовують висновків суду та встановлених судом фактичних обставин справи №141/16/23 і не можуть впливати на законність даного судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed