Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва 14.12.2022 року надійшла вказана позовна заява, яка протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є стягнення з ДПДВ «Преса України» Державного управління справами на користь [PERSON] суму невиплаченої премії за 2011 рік у розмірі 208084,93 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.12.2022 року відкрито провадження у справі. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався на те, що він працював на посаді заступника директора з правових питань відповідача і здійснював його представництво в судах. Відповідно до укладеного з позивачем трудового договору відповідач був зобов`язаний виплачувати йому премію за досягнення в роботі в розмірі 3 % від сум стягнутих судом на користь відповідача у тих справах, в яких позивач здійснював підготовки матеріалів справи або здійснював представництво інтересів відповідача. В 2011 році позивач представляв інтереси відповідача в господарській справі № 59/27, за наслідками розгляду якої судом було прийнято рішення про стягнення на користь відповідача грошових коштів в загальній сумі 6936164,38 гривень. Відповідач не виконав свого обов`язку виплатити позивачу премію в розмірі 208084,93 грн. ні при звільненні позивача з роботи, ні після отримання від позивача звіту про результати розгляду господарській справі № 59/27 і участь в ній позивача, що й обумовило звернення позивача з даним позовом. Відповідач проти позову заперечував, подав до суду відзив в якому стверджував, що позивач не довів того, що саме він був його представником у господарській справі № 59/27, що умови преміювання позивача, які передбачені укладеним з ним трудовим договором, суперечать законодавству та колективному трудовому договору, а також, що звіт з розрахунком сум невиплачених премій позивач подав відповідачу через 10 років після його звільнення з роботи. 04.05.2023 року представник відповідача подав до суду письмові пояснення. В судовому засіданні, яке відбулось 04.05.2023 року, представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. В судовому засіданні, яке відбулось 04.05.2023 року, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, здійснювалося фіксування судового засідання технічним засобом. Заслухавши представників сторін, повно та всебічно дослідивши подані ними докази суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у зв`язку із наступним. З матеріалів справи суд встановив, що в період з 01.09.2000 року по 18.07.2011 року позивач працював на посаді заступника директора з правових питань відповідача та відповідно до його посадових обов`язків здійснював правове супроводження діяльності відповідача і представництво інтересів відповідача в судах. Трудові відносини між позивачем та відповідачем були врегульовані письмовим трудовим договором від 01.09.2000 року, який угодою від 17.09.2004 року було викладено в новій редакції, що включала в себе пункт 9.7, який визначав порядок та умови преміювання позивача. Відповідно до підпункту 9.7.1 пункту 9.7 трудового договору відповідач дійсно прийняв на себе зобов`язання виплачувати позивачу премію за досягнення в роботі в розмірі 3 % від грошових сум, які підлягають стягненню на користь відповідача за рішеннями судів у справах, в яких представництво його інтересів здійснював позивач. Відповідно до частини 2 пункту 9.7 трудового договору, вищевказана премія підлягає виплаті позивачу після вступу відповідного рішення суду в законну силу і єдиною та достатньою підставою для її виплати є отримання відповідачем судового рішення, що вступило в законну силу. Відповідно до частини 3 пункту 9.7 та пункту 36 трудового договору премія підлягає виплаті протягом 10 днів з моменту подання позивачем звіту, строк подання якого не був обмежений. Відповідач може відмовити позивачу у виплаті премії тільки у випадках, прямо передбачених частиною 3 пункту 9.7 трудового договору, зокрема, якщо він доведе, що позивач особисто не приймав участі в підготовці відповідних позовних заяв та інших документів, пов`язаних із судовим розглядом або особисто не приймав участь у судових засіданнях, при цьому тягар доказування наявності цих обставин було покладено на відповідача. Зі змісту рішення Господарського суду м. Києва від 02.03.2011 року, постанови Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2011 року у справі № 59/27 вбачається, що судами розглядався спір за позовом відповідача до ДП «Національний культурно - мистецький та музейний комплекс «Мистецький арсенал» про стягнення коштів і представництво інтересів відповідача в цьому спорі здійснювала особа, яка діяла на підставі довіреності № 1-4д від 27.03.2006 року, прізвище й ініціали якої співпадають з ПІБ позивача. Зі змісту довіреності № 1-4д, яка була видана відповідачем 27.03.2006 року, вбачається, що посада і прізвище, ім`я та по-батькові повіреного за цієї довіреністю повністю співпадають з посадою і прізвищем, ім`ям та по-батькові позивача. Всупереч вимогам частини 3 пункту 9.7 трудового договору Відповідач не надав суду будь-яких доказів, які б свідчили, що позивач не приймав участі у підготовці позовної заяви або не здійснював представництво інтересів відповідача в судових засіданнях в цьому судовому спорі. З огляду на наведене, суд вважає доведеним, що представництво інтересів відповідача в господарському суді при вирішенні спору у справі № 59/27 здійснював саме позивач, а припущення представника відповідача про те, що таке представництво могла здійснювала інша невідома особа, яка має такі самі прізвище ім`я та по-батькові, що й позивач, і також, одночасно із позивачем, займає у відповідача ту ж саму посаду заступника директора, що і позивач, не заслуговують на увагу. Матеріалами справи підтверджується і сторонами не заперечується, що за результатами розгляду спору у справі № 59/27 господарським судом було прийнято рішення про стягнення на користь відповідача грошових коштів в загальній сумі 6936164,38 гривень. Відповідач не надав суду будь-яких доказів, які б свідчили про існування обставин, які є підставою для відмови у виплаті позивачу премію в цьому випадку, а тому суд дійшов висновку, що у відповідача відповідно до умов укладеного між сторонами трудового договору виник обов`язок сплатити позивачу премію в розмірі 208084,93 грн., що дорівнює 3 % від стягнутої судом на користь відповідача суми 6936164,38 грн. Суд відхиляє доводи відповідача, що умови преміювання позивача, які передбачені пунктом 9.7 спірного трудового договору, суперечать законодавству України та положенням колективного трудового договору, оскільки відповідач так і не повідомив, яку саме норму закону чи який саме пункт колективного договору було порушено. Спірний трудовий договір дійсно передбачає додаткові індивідуальні умови преміювання позивача, більш вигідні для нього, ніж ті, які були передбачені законодавством чи колективним трудовим договором, а також містять інші умови, які поліпшують умови роботи позивача. Суд вважає, що умови трудового договору не можуть розглядатися як такі, що суперечать чинному законодавству, оскільки відповідно до ст. 9-1 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Аналогічні положення містить пункт 3.1 колективного договору, укладеного 30.12.2004 року між Відповідачем та профспілкою його працівників, також передбачає, що для окремих працівників відповідача можуть бути встановлені додаткові пільги і заохочення, не передбачені законодавством, а пункт 1.8 цього колективного договору поширює його дію на правовідносини що виникли раніше. Отже, колективний договір передбачає можливість укладання відповідачем індивідуальних трудових договорів з окремими працівниками, умови яких передбачають додаткові пільги і заохочення для таких працівників. Відповідно, трудовий договір укладений сторонами не суперечить колективному договору. Пункт 35 трудового договору встановлює, що положення цього трудового договору мають пріоритет над усіма внутрішніми актами відповідача. Отже, доводи відповідача про те, що зобов`язання з трудового договору не підлягають виконанню через невідповідність його положень колективному договору спростовуються матеріалами справи і не підлягають прийняттю до уваги судом. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що у нього відсутній обов`язок виплачувати спірну премію, оскільки трудовий договір з позивачем був розірваний в момент його звільнення з роботи 18.07.2011 року, а звіт із розрахунком розміру спірної премії був поданий ним через тривалий проміжок часу після його розірвання, оскільки частиною 3 пункту 9.7 спірного трудового договору прямо передбачено, що строк подачі позивачем звіту не обмежується, а частина 2 пункту 9.7 трудового договору передбачає, що премія підлягає сплаті відповідачем позивачу і у тому разі, якщо підстави для виплати такої премії виникли після звільнення позивача від відповідача. Відповідно до ст. 9 ЦК України, положення Цивільного кодексу України застосовуються до врегулювання трудових відносин якщо ці відносини прямо не врегульовані іншими актами законодавства. Зокрема, до спірних трудових відносин підлягають застосуванню загальні положення цивільного законодавства про недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання (ст. 525 ЦК України), про обов`язковість договору для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України), строку виконання зобов`язань (ст. ст. 530, 531 ЦК України), підстави припинення зобов`язань (ст. 598-609 ЦК України) та ін. Окрім того, суд звертає увагу, що з трудового договору між сторонами крім трудових правовідносин, виникли також і цивільно-правові правовідносини, в межах яких між сторонами виникли такі цивільно-правові зобов`язання, як зобов`язання відповідача надавати позивачу додаткові соціально-побутові пільги після припинення трудового договору, у тому числі і після виходу останнього на пенсію (пункти 12; 14; 15; 16; 18; 19; 20; 21; 23, 24, 25, 32 трудового договору) та зобов`язання відповідача виплатити позивачу компенсацію за звільнення у разі дострокового розірвання трудового договору (пункт 33 трудового договору) тощо. Оскільки вказані зобов`язання виникли в межах цивільно-правових відносин між сторонами спору, то спір щодо цих зобов`язань підлягає врегулюванню згідно норм цивільного законодавства. Відповідно при вирішенні питань щодо припинення цих зобов`язань, а також щодо строків звернення до суду для захисту сторонами свого цивільного права у цих правовідносинах підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Статті 598 - 609 ЦК України не передбачають такої підстави припинення зобов`язань як розірвання договору, на підставі якого вони раніше виникли. Спірний трудовий договір також не передбачає, що у разі звільненням позивача з роботи припиняються зобов`язання відповідача, які виникли до моменту такого звільнення, що узгоджуються з положеннями ст. 116 КЗпП України, які зобов`язують роботодавця виплатити звільненому працівнику всі належні йому суми, і не передбачають автоматичного припинення цього обов`язку з моменту розірвання відповідного трудового договору. Крім того спірний трудовий договір (зокрема, пункти 12; 14; 15; 16; 18; 19; 20; 21; 23, 24, 25, 32; 33) містить умови, які регулюють зобов`язання відповідача, що виникають після або внаслідок звільнення позивача з роботи. Вказане свідчить, що укладаючи цей договір відповідач свідомо прийняв на себе зобов`язання на майбутнє, які мають цивільно-правовий характер і підлягають виконанню ним і після припинення трудових відносин з позивачем у межах цивільно-правових відносин між сторонами, про що прямо вказано у пункті 32 трудового договору. За таких обставин суд дійшов висновку, що зобов`язання виплатити позивачу премію в розмірі 208084,93 грн. за представництво позивачем інтересів відповідача при вирішенні судового спору у справі № 59/27 виникло у відповідача 12.05.2011 року (в момент набрання законної сили судовим рішенням у справі № 59/27), але строк виконання цього зобов`язання настав лише 13.07.2021 року - в момент подання позивачем звіту, факт отримання якого не заперечувався відповідачем. Відповідач прострочив виконання вказаного зобов`язання 24.07.2021 року, оскільки не здійснив виплату спірної премії протягом 10 днів з моменту подання звіту, як це було передбачено пунктом 36 трудового договору. Саме з цієї дати права позивача були порушені і у нього виникло право на звернення із цим позовом до суду. Під час розгляду справи відповідач не зробив заяви про застосування до вимог позивача строків позовної давності. При цьому відповідно до правових позицій викладених у Постанові Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 754/15548/17 та постанові Верховного Суду від 14.12.2022 р. у справі № 750/10938/15-ц строки звернення до суду, які встановлені ст. 233 КЗпП України мають застосовуватися судом незалежно від заяви сторін. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне за власною ініціативою надати оцінку обставинам, які пов`язані з перебігом строків звернення позивача до суду . На момент виникнення спірних відносин стаття 233 КЗпП України діяла в редакції Закону України № 2620-14 від 11.07.2001 року, яка передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про оплату праці» та рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року у справі № 9-рп/2013, вказані положення ст. 233 КЗпП України поширювалися на вимоги про стягнення будь-яких виплат, що входили до структури заробітної плати, в тому числі на виплату премій. Таким чином, до 19.07.2022 р. право позивача звернутися до суду з вимогою про стягнення спірної премії, не було обмежено будь-яким строком. 19.07.2022 року набрав чинності Закон України 2352-ІХ від 01.07.2022 року, яким були внесені зміни до ст. 233 КЗпП України, якими встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З наведеного вбачається, що перебіг тримісячного строку звернення до суду, передбачений новою редакцією ст. 233 КЗпП України, у спірних правовідносинах мав розпочатися 19.07.2022 року і закінчитися 19.10.2022 року, а отже позовна заява в даній справі була подана з пропуском вказаного строку. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки. З пояснень представника позивача та матеріалів справи вбачається, що 25.03.2022 року позивач був мобілізований до лав ЗСУ, приймав участь в бойових діях, отримав поранення і в період розгляду справи перебував на лікуванні після отриманого поранення. Суд вважає, що вказані обставини істотно обмежували можливість позивача спостерігати за змінами в законодавстві, яке регулює строки звернення до суду в трудових спорах, та об`єктивно перешкоджали позивачу під час його перебування у лавах ЗСУ і виконання ним військового обов`язку та лікування своєчасно звернутися з цим позовом до суду, а саме до 19.10.2022 р. - у тримісячний строк з моменту набрання чинності Законом України 2352-ІХ від 01.07.2022 року. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач пропустив вищевказаний строк з поважних причин і має право на його поновлення. В той же час суд вважає, що виходячи з приписів чинного законодавства потреба в поновленні судом вказаного строку відсутня у зв`язку з таким. Відповідно до ст. ст. 256, 267 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, сплив якого є окремою самостійною підставою для відмови в позові. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлено тривалістю три роки, але ст. 258 ЦК України передбачає, що окремими актами законодавства може встановлюватися спеціальна позовна давність, яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Строки звернення до суду передбачені стаття 233 КЗпП України є спеціальною позовною давністю, що узгоджується з висновками викладеними в пункту 2.2 рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 року у справі № 8-рп/2013 та пункту 75 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 р. у справі № 210/2104/16ц. 17.03.2022 року набрав чинності ЗУ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", яким розділ "Прикінцеві і перехідні положення" Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану на строк його дії продовжуються строки позовної давності, визначені статтями 257-259 ЦК України, включаючи строки спеціальної позовної давності визначені відповідно до ст. 258 ЦК України. 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, було видано Указ Президента України "Про введення воєнного стану" № 64/2022, яким в Україні було введено воєнний станом строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався і відповідно до Указу Президента України від 06.02.2023 року № 58/2023 триває до 19 травня 2023 року. Суд дійшов висновку, що відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України строки звернення до суду передбачені ст. 233 КЗпП України є продовженими до завершення воєнного стану, оскільки вони є різновидом строків спеціальної позовної давності передбачених ст. 258 ЦК України. За таких обставин при зверненні до суду з даним позовом позивач не пропустив вищевказані строки звернення до суду, а отже потреба в їх поновленні відсутня. Крім того, суд звернув увагу на те, що пункт 40 спірного трудового договору передбачає, що до вимог з виконання сторонами своїх зобов`язань, які виникають з цього трудового договору, встановлюється позовна давність у 10 років. Відповідно до ст. 9 ЦК України положення Цивільного кодексу України застосовуються до врегулювання трудових відносин, якщо ці відносини прямо не врегульовані іншими актами законодавства. Норми Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства в сфері трудових відносин не передбачають право сторін договору змінювати строки звернення до суду, але й не забороняють цього, тобто не регулюють вказане питання. Отже, суд вважає за можливе при вирішенні питання правомірності зміни сторонами строків звернення до суду при вирішенні індивідуального трудового спору між цими сторонами, застосовувати норми цивільного законодавства. Згідно частини 3 статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. КЗпП України та інші акти законодавства не містить застережень, що сторони при укладанні трудового договору не можуть відступити від встановлених частиною 1 статті 233 КЗпП України строків звернення до суду і визначити ці строки на власний розсуд. Обов`язковість строків звернення до суду, встановлених частиною 1 статті 233 КЗпП України, також не випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами, що підтверджується тим, що законодавець у 2022 р. вважав за можливе докорінно змінити ці строки не змінюючи характер правовідносин, до яких застосовуються ці строки. Договірне збільшення тривалості строків звернення до суду для вирішення спору за позовами працівника до роботодавця безумовно поліпшує його становище сторони трудових відносин, яка є менш захищеною, а отже включення таких умов до спірного трудового договору відповідає ст. 91 КЗпП України. Отже, суд дійшов до висновку, що сторони в укладеному між ними трудовому договорі можуть правомірно і на власний розсуд змінити встановлені частиною 1 статті 233 КЗпП України строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, що виникають з укладеного ними трудового договору, з урахуванням обмежень, встановлених статтею 9 КЗпП України. Положення п. 40 трудового договору, які збільшують для працівника строки встановлені частиною 1 статті 233 КЗпП України, не суперечить статті 9 КЗпП України, а отже визнається судом таким, що є правомірним і підлягає застосування при вирішенні між сторонами спорів, що виникають з цього трудового договору. З наведеного вбачається, що у разі застосування умов пункту 40 спірного трудового договору до спірних відносин, перебіг строку на звернення позивача до суду має розпочати з моменту прострочення відповідача 24.07.2021 р. і закінчитися 24.07.2031 р., що також свідчить про відсутність потреба в поновленні строків звернення до суду у цьому спорі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити.

Outcome: approved