Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 24.01.2022 між позивачем, який діяв в інтересах [PERSON] , та відповідачем в усній формі було укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичила в борг 25750 грн. у позивача, який діяв в інтересах [PERSON] , та зобов`язався їх повернути у строк до 25.01.2022. Вказаний договір позики було укладено шляхом власноручного написання відповідачем розписки про отримання вказаної грошової суми. Проте відповідач не виконав взятого на себе зобов`язання щодо повернення отриманої суми позики. 30.11.2022 представником позивача - адвокатом Ковбасою О.С. направлено вимогу на адресу відповідача про повернення грошових коштів, яка не була вручена та повернулась з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 25750 грн., судові витрати та витрати на правову допомогу. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02.03.2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, у матеріалах справи міститься відзив на позов, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що довіреність, видана [PERSON] на ім`я позивача, не надає позивачу права представляти його інтереси у судах, а тим паче як фізичну особу. Крім того, зазначив, що з розписки наявної в матеріалах справи не убачається, що кошти надались [PERSON] у борг як фізичною особою-підприємцем, тому він діяв як фізична особа. Позовна заява не містить посилань на порушення відповідачем прав [PERSON] як фізичної особи-підприємця, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Також вказував, що надана довіреність датована 26.01.2022, в той час, коли позивач, діючи від імені [PERSON] передала кошти 24.01.2022. Представник позивача у судовому засіданні додатково вказував, що гроші відповідач позичав у [PERSON] , через позивача, кошти належать [PERSON] , позивач їх тільки передавала, при цьому наполягав на тому, що позивач є належним. Заслухавши пояснення учасників, повно та та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як убачається з довіреності, посвідченої 26.01.2022 консулом Генерального консульства України в Любліні Валахом А.В., її видано [PERSON] на ім`я [PERSON] , яку уповноважено представляти його інтереси як фізичної особи-підприємця, зокрема, у судових установах (а.с.12-13). З довіреності, посвідченої 27.09.2022 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Мурашко Л.О., виданої [PERSON] на ім`я [PERSON] , убачається, що вона дублює довіреність посвідчену 26.01.2022 консулом Генерального консульства України в Любліні Валахом А.В. (а.с.14-15). Згідно розписки від 24.01.2022, написаної [PERSON] , 24.01.2022 вона отримала від [PERSON] (довірена особа [PERSON] ) грошові кошти у розмірі 25 750 грн., та зобов`язалася їх повернути не пізніше 25.01.2022 до 15-00 (а.с.21). Оригінал розписки знаходиться у позивача, який був оглянутий судом у судовому засіданні. 30.11.2022 представником позивача - адвокатом Ковбасою О.С. направлено вимогу на адресу відповідача про повернення грошових коштів, яка не була вручена та повернулась з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с.22-25). Як убачається з позовної заяви, суму позики відповідач не повернув. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до положень статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, за змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням норм ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України правом звернення до суду за захистом наділені: особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів; органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що він є представником [PERSON] , права якого порушені тим, що відповідач не повернув його грошових коштів, отриманих у позику. У судовому засіданні представником позивача не заперечувалися ті обставини, що грошові кошти надані відповідачу у позику, належали та видавалися саме [PERSON] , за захистом прав якого і звернувся до суду позивач на підставі виданої [PERSON] довіреності. Натомість, як встановлено судом в ході розгляду справи, згідно довіреності від 26.01.2022, як і згідно довіреності від 27.09.2022, [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси, зокрема, у судових установах з усіма правами наданими законом позивачу, як фізичної особи-підприємця. В даному провадженні [PERSON] виступає саме позивачем по справі, тобто саме її права повинні бути порушені, не визнані або оспорювані. В судовому засіданні сторона позивача стверджувала, що передані у борг кошти, позивачу ніколи не належали і вони є власністю її довірителя, тому підлягають поверненню саме йому. Наявна в матеріалах справи розписка також свідчить про те, що позикодавцем був саме [PERSON] , а не позивач. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача на належного. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Крім того, встановивши, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин відсутності/наявності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. До таких висновків прийшов Верховний Суд у своїх постановах від 25.10.2022 у справі №607/14378/21, від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 16.10.2020 у справі №910/12787/17. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Будь-які докази порушення прав позивача бездіяльністю відповідача щодо повернення суми позики у матеріалах справи відсутні. Враховуючи те, що твердження позивача щодо наявності у нього права на звернення до суду з вказаним позовом, не знайшли свого підтвердження, жодних прав позивача діями відповідача не порушено, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують.

Outcome: dismissed