Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

У липні 2018 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, складеного 23.03.2017р. від імені [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 263. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 20.08.2014р. секретарем виконавчого комітету Стайківської ради Кагарлицького району Київської обалсті Мартинюк С.М. було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 147 заповіт, вчинений [PERSON] , яка на випадок смерті зробила розпорядження, згідно з яким все її майно, де воно не було, та з чого б не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала позивачу - [PERSON] [INFO] у віці 87 років заповідач померла. Всі питання, пов`язані з похованния [PERSON] позивач вирішувала сама, оплатила за власний рахунок поховання. 31.05.2018р. [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини. Спадкове майно складається з квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] . Після заведення спадкової справи їй стало відомо, що 23.03.2017р. приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А. було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 263 заповіт, вчинений [PERSON] . Відповідно до якого все майно вона заповідала [PERSON] , [INFO] . Позивачу відомо, що спадкоємцем за вказаним заповітом є стороння для її тітки людина. На час посвідчення заповіту [PERSON] виповнилось 86 років, при цьому останні роки життя її стан здоров`я різко погіршився. Заповідач була похилого віку, пенсіонеркою, непрацездатною за віком та станом здоров`я, потребувала сторонньої допомоги та перебувала на надомному обліку Територіального центру соціального обслуговування м. Києва на момент складання заповіту мала істотні вади зору, які серед іншого перешкоджали читанню внаслідок старості. З 2013 року перебувала на обліку у Київському міському психоневрологічному диспансері № 4. Просить позов задовольнити. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.10.2018р.. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідно до розпорядження № 526 від 02.11.2020р., цивільну справу №759/10747/18, 2/759/325/20 в порядку автоматизованого розподілу справ між суддями передано судді Петренко Н.О. у зв`язку з відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.11.2020р. прийнято до провадження судді Петренко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.09.2021 р. позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 13.12.2021 р. вищевказану ухвалу суду скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.01.2022 р. прийнято вказану справу до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 17.05.2022р. закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник проти позову заперечували та просили відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначила, що одним із аргументів необхідності визнання недійсним заповіту позивачем зазначено ту обставину, що відповідач є чужою людиною, не перебував з нею в родинних відносинах, однак наявність чи відсутність родинних стосунків не є обов`язковою умовою розпорядження спадкодавцем належним йому майном. За життя заповідач неодноразово скаржилася, що племінниця - позивач, не приділяє їй уваги, зацікавлена в її найшвидшій смерті. [PERSON] був знайомий із [PERSON] з 2014 року. Відповідач мав непоганний підробіток на той час, тому час від часу допомагав бабусі [PERSON] грошима, продуктами. Маючи образу на свою племінницю, вона запропонувала оформити заповіт на його ім`я. Заповідач мала певні проблеми зі здоров`ям (підвищений тиск, проблеми з серцем), проте, завжди знаходилася в ясному розумі та при пам`яті, розуміла та усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Н.А. у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В матеріалах справи містяться пояснення в яких вона зазначила, що дійсно 23.03.2017р. посвідчувала заповіт [PERSON] за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS] . Після прибуття на виклик, до підписання заповіту вона мала попередню розмову з [PERSON] у нотаріуса не виникло жодних підозр щодо психічних розладів [PERSON] чи сумнівів щодо обсягу її цивільної дієздатності. На момент складання заповіту заповідач [PERSON] повністю усвідомлювала значення своїх дій щодо призначення своїм спадкоємцем [PERSON] , добре розуміла та спілкувалася, волевиявлення її було вільним, відповідала на питання чітко і зрозуміло, говорила на кого саме хоче скласти заповіт. Разом з тим, розповідала, що має конфлікт з племінницею, оскільки та забрала в неї документи на квартиру, дуже рідко до неї приїжджає і чекає її найшвидшої смерті. Суд, вислухавши думку позивача та її представника, відповідача та його представника з`ясувавши всі обставини, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, прийшов до наступного висновку. [INFO] померла [PERSON] у віці 87 років/а.с.16/. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є племіницею [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності від 03.06.2014р. [PERSON] належала квартира за адресою: [ADDRESS] /а.с.19/. Відповідно до заповіту 20.08.2014р., посвідченого секретарем виконавчого комітету Стайківської сільської ради Кагарлицького району Київської області Мартинюк С.М., [PERSON] заповіла позивачу [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалось б , взагалі, все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право/а.с.13/. Після смерті [PERSON] позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та їй стало відомо, що 23.03.2017р. [PERSON] заповіла на випадок своєї смерті все своє майно, рухоме та нерхоме, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті і на що матиме право за законом [PERSON] , який був посвідчений нотаріусом КМНО Анісковою Н.А./а.с.15/. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт - розпорядження особи (заповідача) відносно належного їй майна, майнових прав та обов?язків на випадок своєї смерті, складений у встановленому законом порядку. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином. Як правочин він має відповідати всім вимогам, що звичайно пред?являються до правочинів відповідно до ЦК. Його значення полягає в тому, щоб визначити порядок переходу всього майна, майнових прав та обов?язків до певних осіб, який буде існувати після смерті заповідача. Заповідач має право за своїм розсудом заповідати майно будь-яким особам, будь-яким чином визначити частки спадкоємців в спадщині, позбавити спадщини одного, кількох чи всіх спадкоємців за законом, не зазначаючи причин такого позбавлення, а також включити до заповіту інші розпорядження, передбачені правилами ЦК про спадкування, скасувати чи змінити складений заповіт. Відповідно до ч.1,2 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Враховуючи вказану норму ЦК України, суд не приймає посилання позивача на те, що [PERSON] не є родичем померлої. Відповідно до ч. 1,2,3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Звертаючись до суду з позовом, представник позивача посилався на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки [PERSON] перебувала на обліку у Київському психоневрологічному диспансері № 4 та потребувала допомоги у зв`язку із погіршенням стану здоров`я. В той же час, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 244 від 27.04.2020р. встановлено, що під час складання заповіту, 23.03.2017р. [PERSON] , [INFO] виявляла ознаки «Органічного ураження головного мозку судинного генезу, психоорганічний синдром» і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними/а.с.163-165/. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку , що заповіт був належним чином підписаний, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало її волі, відповідно до ст.1234ЦК України, доказів, що волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі суду не надано, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed