Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки, в якому просив визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . В позові посилається на те, що на підставі договору купівлі - продажу йому на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . Зазначає, що за цієї адресою зареєстровані він, його сини [PERSON] , [PERSON] та родич [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сімї. Вказує, що відповідачка понад рік відсутня за місцем реєстрації без поважної причини. не сплачує комунальні послуги та не несе інших витрат по утриманню житлового будинку, у зв?язку з чим він звертається до суду. В судове засідання позивач не з?явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов. Відповідачка в судове засідання не з?явилася, про день, час і місце слухання справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подала. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Так, судом встановлено наступне. Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 08.02.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Гула В.Л. реєстраційний номер 258 [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно до довідки про склад сім?ї виданої управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м. Підгородне» Підгороднянської міської ради від 07.09.2022 року N0895 в будинку [ADDRESS] зареєстровані- [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] .. [PERSON] , [INFO] (а.с.7) Згідно до акту обстеження матеріально-побутових умов N°254 від 07.09.2022 року зазначено, що [PERSON] тривалий час не проживає за вищезазначеною адресою (а.с.8). Судом з?ясовано, що відповідачка є родичем позивача, що також зазначено в довідці про склад сім?ї. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім?ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Оскільки житлові права членів сім?ї власника житла є похідними від прав власника цієї квартири, то припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів сім?ї на користування цією квартирою. Таким чином. лише члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. За ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту з вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316.317.319.321 ЦК України). Положення п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що у справах про визнання наймача або членів його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Виходячи з зазначених правових норм, підставами для визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою є обов`язкова сукупність двох обставин: - відсутність особи за місцем реєстрації понад встановлені строки; - неповажність причини такої відсутності особи. До акту №254 від 07.09.2022 про обстеження матеріально-побутових умов, в якому зазначено, що [PERSON] тривалий час не проживає за даною адресою, суд ставиться критично, оскільки в ньому не зазначено, який саме проміжок часу відповідач не проживає за адресою реєстрації. За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК передбачається, що позивач, особи, яким законом налано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд вважає, що за встановлених обставин підстави для задоволення позову про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним нерухомим майном відсутні, оскільки позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів. Письмові пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , суд не бере до уваги, оскільки вони не були допитані безпосередньо в судовому засіданні, в заявах позивача про розгляд справи за його відсутності не було зазначено, що він підтримує клопотання про виклик цих свідків та їх явку в судове засідання не забезпечив, тоді як на виклик суду зазначені свідки не з?явились.

Outcome: dismissed