Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати укладеними договір безпроцентної позики від 26 березня 2019 року, додаткову угоду № 1 від 26 березня 2020 року до вказаного договору, які підписані ним та [PERSON] , а також стягнути з відповідача на його користь 648000 грн. штрафних санкцій. Мотивував позовні вимоги тим, що 26 березня 2019 року між сторонами укладено вказаний вище договір, відповідно до якого він передав відповідача у позику грошові кошти в розмірі 3240000 грн., що станом на момент підписання договору було еквівалентно 120000 доларів США за курсом НБ України, а відповідач зобов`язалася повернути вказані грошові кошти у строк, встановлений договором. На виконання вказаного договору між сторонами 26 березня 2019 року підписано договір іпотеки. 26 березня 2020 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до вищезгаданого договору безпроцентної позиви, відповідно до якого 30 серпня 2019 року позичальником отримано всю суму позики готівкою, у зв`язку з чим строк дії основного договору продовжено до 31 серпня 2020 року. 02 квітня 2020 року сторонами підписано договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки, згідно якого відповідач взяла на себе зобов`язання повернути позику в розмірі 3240000 грн. до 31 серпня 2020 року. В подальшому, підписанням договору № 2 сторони погодили, що позика буде повернута до 01 березня 2021 року. Після закінчення строку повернення позики ним на адресу відповідача надіслано вимогу від 16 березня 2021 року про усунення порушень умов договору та вимогу від 28 вересня 2021 року в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 4.3 договору визначено, що в разі неповернення позичальником суми позики у встановлений договором строк, він має сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 20 % від суми позики, що становить 648000 грн. З огляду на вказане, просив позовні вимоги задовольнити. Повідомив, що 29 липня 2022 року позивачем подано до Пустомитівського районного суду Львівської області заяву про вжиття заходів забезпечення позову, яка задоволена судом. 25 серпня 2022 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання, у якому він просив закрити провадження у справі. Мотивував подане клопотання тим, що постановою Львівського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року по справі № 461/6248/21 визнано недійсними договір безпроцентної позики від 26 березня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , договір іпотеки, укладений між [PERSON] та [PERSON] 26 березня 2019 року, договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений 02 квітня 2022 року, договір № 2 про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений 08 жовтня 2022 року. Ухвалою від 30 серпня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 15 листопада 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 22 листопада 2022 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання, у якому він просив зупинити провадження у справі до постановлення ухвали Верховним Судом по справі № 461/6248/21. Протокольною ухвалою від 26 квітня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі, відмовлено у задоволення клопотання представника позивача [PERSON] про зупинення провадження у справі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач та її представник [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, клопотань про розгляд справи за їх відсутності або про відкладення судового розгляду не подали. Заслухавши пояснення учасника судового розгляду, ознайомившись з матеріалами справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 26 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] підписано договір безпроцентної позики. Згідно п.1.1 договору позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти розмірі 3 240 000 грн., що станом на дату підписання договору складає еквівалент 120 000 доларів США за курсом НБ України, а позичальник зобов`язалася повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк та на умовах, визначених договором. Відповідно до п.2.1 договору позика надається в безготівковому порядку шляхом перерахування позикодавцем грошових коштів на поточний рахунок позичальника. Згідно п.2.2 договору позика надається позичальнику на строк, який обчислюється з дня отримання грошових коштів позичальником, згідно п.2.1 договору, і до 26 березня 2020 року. У п.6.1 договору зазначено, що умови договору мають однакову зобов`язальну силу для сторін і можуть бути змінені тільки з їх взаємної згоди з обов`язковим складанням письмового документа. У день укладення договору позики 26 березня 2019 року з метою забезпечення виконання умов договору позики, його сторонами укладено посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюк В.М. договір іпотеки. За цим договором в іпотеку передана квартира [ADDRESS] , яка належить на праві особистої приватної власності іпотекодавцю [PERSON] . У п.7.1 договору іпотеки визначено, що договір може бути змінений або доповнений за взаємною згодою сторін. Зміни та доповнення до цього договору викладаються в письмовій формі та набувають чинності за умови їх підписання сторонами з моменту їх нотаріального посвідчення. Додатковою угодою № 1 до Договору безпроцентної позики від 26 березня 2019 року, яка датована 26 березня 2020 року та підписана сторонами, встановлено, що сторони підтверджуються отримання 30 серпня 2019 року позичальником від позикодавця всієї суми позики. Вказаним документом сторони погодили, що строк надання позики спливає 31 серпня 2020 року. 02 квітня 2020 року сторони уклали нотаріально посвідчений Договір №1 про внесення змін до Договору іпотеки, посвідченого Василюк В.М., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 26 березня 2019 року за реєстровим № 510. Із змісту цього договору вбачається, що пункт 1.2.1.1. Договору іпотеки сторони домовились викласти в наступній редакції: «1.2.1.1. Повернути позику в розмірі 3240000 у строк до 31 серпня 2020 року». 08 жовтня 2020 року [PERSON] і [PERSON] підписали Договір №2 про внесення змін до Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюк В.М. за реєстровим номером 510, відповідно до якого сторони погодили викласти п.1.2.1.1. договору іпотеки у наступній редакції: «повернути позику в розмірі 3240000 в строк до 01 березня 2021 року. Договори про внесення змін до договору іпотеки №№ 1, 2 зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки. В матеріалах справи наявні копії вимог [PERSON] до [PERSON] від 16 березня 2021 року та від 28 вересня 2021 року про усунення порушень умов договору від 26 березня 2019 року щодо виконання зобов`язань за договором позики. Відомості про отримання таких вимог [PERSON] відсутні. За ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики між фізичними особами укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Саме такий момент встановлений для договорів позики (стаття 1046 ЦК України). За ст. 1051 ЦК України\~позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.\~Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця. Частиною 1 статті 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядкує встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Будь-яких доказів на підтвердження ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору безпроцентної позики від 26 березня 2019 року або втрати стороною можливості нотаріально посвідчити правочин суду не надано. З метою правильного застосування статей 1046 і 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові від 8 липня 2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка (інший документ), що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Тому суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов. У постанові від 22 серпня 2019 року (справа № 369/3340/16-ц) Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. Факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка (чи інший документ), а саме документ про отримання коштів, зі змісту якого можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У копії наданої додаткової угоди зазначено, що 30 серпня 2019 року позичальником отримано всю суму позики готівкою, що не передбачено умовами договору позики згідно з яким позика надається в безготівковому порядку шляхом перерахування позикодавцем грошових коштів на поточний рахунок позичальника. Окрім того, у зазначеній копії не вказано яку саме конкретно суму коштів отримано позичальником. У договорі позики зазначено, що предметом позики є 3 240 000 грн., що еквівалентно 120 000 доларів США, але станом 30 серпня 2019 року та 26 березня 2020 року курс іноземної валюти щодо національної валюти змінився. Із\~значеної копії, зокрема, вбачається, що «30 серпня 2019 року позичальником отримано всю суму позики готівкою». Копія угоди виготовлена за допомогою друкувального засобу (на комп`ютері), містить підписи сторін. Крім того, постановою Львівського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року по справі № 461/6248/21, яка набрала законної сили 01 серпня 2022 року, задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 березня 2022 року скасовано, позовні вимоги задоволено та визнано недійсними договір безпроцентної позики від 26 березня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; договір іпотеки, укладений між [PERSON] та [PERSON] 26 березня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюк В.М., зареєстрований за реєстровим № 511; посвідчений 02 квітня 2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюк В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 705, Договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого 26 березня 2019 року за реєстровим № 510 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюк В.М.; посвідчений 08 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюк В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2086 договір № 2 про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого 26 березня 2019 року за реєстровим № 510 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюк В.М. Суд апеляційної інстанції у вказаній вище постанові встановив, що з огляду на те, що відповідач не надав суду оригінал додаткової угоди № 1 від 26 березня 2020 року, вимогу суду про надання цього доказу не виконав, жодних клопотань з приводу надання йому додаткового строку для надання доказів не подавав, з урахуванням положень про доказування, визначених у частині четвертій статті 81, частині десятій статті 84 ЦПК України, колегія суддів вважає встановленою ту обставину, що Додаткова угода № 1 від 26 березня 2020 року не укладалася у такій редакції, оскільки будь-які докази, які б це спростовували, в матеріалах справи відсутні. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що виходячи із аналізу ст.ст. 1046,1047,1051 ЦК України оспорений [PERSON] договір безпроцентної позики від 26 березня 2019 року належить визнати недійсним, що зумовлює недійсність і договору іпотеки та додаткових договорів про внесення змін до договору іпотеки, які є похідними від договору іпотеки та укладені на забезпечення виконання недійсного договору. За ч. 1 ст. 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вказане, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивач мотивував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають. Клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі не підлягає задоволенню, оскільки, як вбачається з мотивів такого, основною підставою для закриття провадження у справі вказано наявність вищезгаданої постанови Львівського апеляційного суду про визнання недійсними правочинів, які позивач просить визнати дійсними в межах даної справи. Водночас, в межах даної справи розглядається спір, що виник між сторонами у зв`язку з оспорюванням чи невизнанням дійсності таких правочинів. Хоч ця правова категорія і дотична до спорів про визнання правочинів недійсними, суд не має права відмовити особи в доступі до правосуддя, враховуючи виключно наявність судового рішення про визнання правочинів, укладених між ними, недійсними. Щодо клопотання представника позивача [PERSON] про зупинення провадження у справі слід зазначити, що таке задоволенню не підлягає. Як вбачається з мотивів клопотання, підставою для зупинення провадження є розгляд Верховним Судом касаційної скарги на постанову Львівського апеляційного суду від 15 березня 2022 року по справі № 461/6248/21. Водночас, слід зазначити, що вказана постанова суду апеляційної інстанції в силу ч. 1 ст. 384 ЦПК України набрала законної сили з дня її прийняття 15 березня 2022 року, а тому обставини, викладені в ній, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, передбачена п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України об`єктивна неможливість розгляду даної справи до вирішення справи № 461/6248/21 Верховним Судом, відсутня. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позов Відтак, в силу положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 серпня 2022 року, слід скасувати.

Outcome: dismissed