Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

У січні 2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість зі сплати коштів за спожиті житлово-комунальні послуги з урахуванням інфляційного нарахування та 3% річних за період з 01.01.2011 року по 01.12.2021 року у сумі 53 324,85 грн., також просила стягнути 5 312,40 грн. на правову допомогу та 992,40 грн. понесених витрат за сплату судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що співвласниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , її онук - [PERSON] та син - [PERSON] , кожному з них належить по 1/3 частці вказаного помешкання, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] виданого Фондом комунального майна Мінського району від 09.09.1994 року. Позивач вказує, що відповідач [PERSON] , [INFO] починаючи з 01.01.2011 року не сплачує платежі за спожиті житлово-комунальні послуги та добровільно відшкодовувати позивачу витрати не бажає. Таким чином, позивач змушена звернутись до суду із вказаним позовом. Від відповідача на адресу суду 05.05.2023 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог вказуючи на його безпідставності, а також застосувати строки позовної давності. В судовому засіданні позивач та її представник просили позов задовольнити, при цьому погодились із тим, що їх вимоги дещо виходять за межі строків позовної давності. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися судом належним чином. Відповідач подав до суду заяву, в якій просив проводити судове засідання без його участі, проти позовних вимог заперечував з підстав наведених у відзиві. Суд дослідивши матеріали справи та надані докази, вислухавши позивача та її представника встановив наступне. Із свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] виданого Фондом комунального майна Мінського району від 09.09.1994 року вбачається, що співвласниками квартири за адресо: [ADDRESS] у рівних долях є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У відповідності до довідки Форма №3 від 05.06.2006 року [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 18.09.1972 року, син [PERSON] з 05.02.1987 року, а онук [PERSON] , [INFO] з 17.03.1994 року. Згідно ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний утримувати майно, що йому належить та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Факт не проживання співвласника у будинку, не позбавляє його обов`язку з утримання спільного майна. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які виконали солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у рівній частці (право зворотної вимоги - регрес). Враховуючи положення статті 541 ЦК України, зобов`язання з оплати витрат за житлово-комунальні послуги, наданих за адресою спільної квартири сторін є солідарними. Відповідно до частини 1 статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) та від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20). Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , як співвласник здійснювала та здійснює оплату витрат на утримання квартири [ADDRESS] , а отже з огляду на положення вищевказаних норм закону, належні частки у праві власності, остання має право звертатись із вимогами до інших співвласників, в тому числі до [PERSON] щодо компенсації їй 1/3 частини витрат утримання спільного майна. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на підтвердження тих обставин, про які вказує у позовній заяві, а відповідача на спростування вказаних обставин і, на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову. Заперечуючи проти позову [PERSON] не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження самостійного утримання чи співучасть в утриманні квартири [ADDRESS] . Таким чином, оскільки [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 1/3 частина квартири, суд приходить до висновку, що у відповідача виник обов`язок щодо компенсації [PERSON] третини від суми фактично сплачених нею грошових коштів за комунальні послуги по утриманню квартири [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] подав заяву про застосування до вимог позивача наслідків пропуску строку позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). До вимог про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг застосовується загальна позовна давність. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] пред`явила до суду позов 21.01.2022 року про стягнення з [PERSON] коштів за фактично сплачені комунальні послуги за період з 01.01.2011 року до 01.12.2021 року. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, з огляду на період за який просять стягнути заборгованість та час звернення до суду з позовом, підлягають застосуванню наслідки спливу строку позовна давність до вимог заявлених позивачем за період до 21.01.2019 року. При цьому, у судовому засіданні здійснено розрахунок в межах строку позовної давності, з урахуванням сум заборгованості, що становлять 1/3 від сплачених [PERSON] сум за комунальні послуги, які підтверджені відповідними платіжними документами, тобто за період з січня 2019 року по січень 2022 року включно сума заборгованості складає 14 098,66 грн., яка й підлягає стягненню з відповідача. Положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Оскільки між сторонами відсутні будь-які договірні відносини, які встановлюють умови виконання грошового зобов`язання, а також в чинному законодавстві відсутня норма матеріального права, яка встановлює відповідальність за невиконання обов`язку сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги в порядку регресу, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з [PERSON] інфляційних втрат та 3% річних за період в межах строку позовної давності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст.141 ЦПК України. Судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПУ України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. З огляду на часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь підлягає стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору, пропорційно задоволеним вимогам в сумі 268,66 грн. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На думку суду, розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5 312,40 грн. є завищеним та неспівмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони. У зв`язку з чим суд вважає правильним та доцільним стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 300,00 грн.

Outcome: partial