Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-04 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні майном та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, у якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 18.02.2020 року просив усунути перешкоди у здійсненні права власності житлом за адресою: [ADDRESS] , шляхом примусового виселення [PERSON] та [PERSON] без надання іншого жилого приміщення; визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] ; стягнути судові витрати по сплаті судового збору з кожного з відповідачів по 768, 40 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04 лютого 2019 року ДП «СЕТАМ» проведено електронні торги з реалізації арештованого майна - квартири [ADDRESS] , яка належала на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27.09.2007 року приватним нотаріусом Київського МНО Сень-Силкою І.В. За результатами проведених електронних торгів 21.02.2019 року позивач набув право власності на зазначену квартиру на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого приватним нотаріусом Київського МНО Заган М.А. Ставши законним набувачем майна, яке раніше належало [PERSON] , позивач звернувся до нього з вимогою про добровільне звільнення квартири протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Однак відповідач-1 відмовився звільнити квартиру до ухвалення відповідного рішення суду. Таким чином, вважає, що відповідач порушив вимогу ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», а саме після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно не звільнив житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Позивач зазначає, що між ним та відповідачами відсутня будь-яка домовленість або договір про їх проживання у спірному житловому приміщенні. У зв`язку з тим, що відповідачі залишилися зареєстрованими в квартирі, а факт їх реєстрації обмежує право власності позивача, він вимушений звернутися до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 23.09.2019 року цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 25.09.2019 року відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. 18.02.2020 року позивач подав заяву про зміну предмету позову. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 25.01.2021 року закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду. 26.01.2022 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Бондар А.В. подав відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог. Вказав, що квартира [ADDRESS] придбана не за рахунок кредитних коштів. Між продавцем квартири [PERSON] та відповідачем склалися відносини з придбання квартири в розстрочку. Відповідач повністю сплатив вартість квартири до дати укладення договору купівлі-продажу. В подальшому [PERSON] звернувся до банку з метою отримання кредиту на особисті цілі. Банк зазначив про необхідність надання застави, тому оформлення квартири та іпотеки відбулося в один день. На даний час відповідач не може підтвердити обставини розрахунку за квартиру та надати докази витрачання кредитних коштів у зв`язку зі спливом значного проміжку часу. Крім того, за змістом кредитного договору позивачу надано кошти в розмірі 65700 дол. США, що за курсом НБУ на той день становить 331785, 00 грн., а квартира придбана за 368650, 00 грн., тобто вартість квартири перевищує розмір кредиту. Оскільки квартира не була придбана безпосередньо за рахунок кредитних коштів,то виниклі між сторонами відносини не підпадають під дію ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», а тому відповідачі можуть буди виселені зі займаного житлового приміщення виключно із наданням іншого благоустроєного жилого приміщення відповідно до норм ЖК УРСР. 27.01.2022 року позивач подав відповідь на відзив та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказав, що відповідач [PERSON] не потребує надання іншого постійного жилого приміщення, оскільки є власником іншого нерухомого майна - житлового будинку [ADDRESS] . Предметом кредитного договору №556-022/07Р від 27.09.2007 року є надання банком позичальникові кредиту в іноземній валюті на загальну суму 65700 дол. Для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна. Жодних тверджень щодо надання коштів для особистих цілей відповідача договором не передбачено. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з урахуванням заяви про зміну предмету позову. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Бондар А.В. заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у раніше поданих заявах. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Представник третьої особи в судове засідання не з`явивсь, про розгляд справи повідомлявсь належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог до суду не надійшло. З`ясувавши думку учасників, що прибули у судове засідання, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи без участі відповідача [PERSON] та представника третьої особи. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що 27 вересня 2007 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Сень-Силкою І.В. За умовами договору відповідач набув у власність квартиру [ADDRESS] . За домовленістю сторін квартира продається за 368650, 00 грн. Покупець сплатив продавцю суму договору до підписання і нотаріального посвідчення цього договору (п. 1.1., 2.1., 2.3.). 27.09.2007 року між АКБ «ПРАВЕКС-БАНК» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №556-022/07Р, за умовами якого банк надав позичальникові кредит в іноземній валюті на загальну суму 65700 дол. США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладення яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п.6.1.14 даного Договору. 27.09.2007 року між АКБ «ПРАВЕКС-БАНК» та відповідачем [PERSON] укладено договір іпотеки №556-022/07Р, посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Сень-Силкою І.В. За умовами договору іпотекодавець для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов`язань перед іпотеко держателем за кредитним договором №556-022/07Р від 27.09.2007 року та можливих змін до нього щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків, іншої заборгованості, передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, квартиру [ADDRESS] . Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.11.2014 року у справі №760/25928/13-ц позов ПАТ КБ «Правекс-банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «Правекс-банк» заборгованість в сумі 95668 дол. США (що еквівалентно за курсом Національного банку України станом на 14.08.2013 року 764679, 04 грн.), з яких: 55344 дол. США (що еквівалентно за курсом Національного банку України станом на 14.08.2013 року 442364, 60 грн.) - непогашений кредит; 7845 дол. США. (що еквівалентно за курсом Національного банку України станом на 14.08.2013 року 213066, 12 грн.) - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 26656 дол. США - відсотки за користування кредитом; 5823 дол. США (що еквівалентно за курсом Національного банку України станом на 14.08.2013 року 46543,24 грн.) - пеня за несвоєчасне погашення відсотків. Стягнуто в рівних частинах з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «Правекс-банк» судові витрати - 3441,00 грн. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Відповідно до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 47 ЗУ «Про іпотеку» та на підставі акта про проведені електронні торги по реалізації арештованого майна, затвердженого Солом`янським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва 18.02.2019 року, приватний нотаріус Київського МНО Заган М.А. 21.01.2019 року видала [PERSON] свідоцтво /про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів/ на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року у справі №760/5966/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01.10.2020 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Державного підприємства «СЕТАМ», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заган Марини Анатоліївни, [PERSON] про визнання недійсними електронних торгів, свідоцтва та запису про право власності. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно Витягу з реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 11.04.2018 року у квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - з 17.05.2011 року; [PERSON] , [INFO] - з 16.09.2016 року. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно з частинами першою, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті (частина четверта статті 109 ЖК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2018 року у справі № 355/689/16-ц (провадження № 61-21310св18), зазначено, що: «частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР). Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16». Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 40 Закону України «Про іпотеку»). Згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Тобто вселення [PERSON] в 2016 році у спірну квартиру відбулося всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься у Законі. 19.09.2019 року позивач [PERSON] направив відповідачам вимогу про добровільне звільнення квартири [ADDRESS] протягом одного місяця з дня отримання вимоги, однак відповідачі вимогу не виконали. Спірна квартира придбана за рахунок кредитних коштів, а тому при виселенні позичальника із предмета іпотеки інше житло не надається; оскільки спірна квартира, що є предметом іпотеки придбана на підставі договору купівлі-продажу від 27.09.2007, за рахунок кредитних коштів, наданих банком за кредитним договором №№556-022/07Р, від 27.09.2007 року, тому допускається виселення без надання іншого постійного житлового приміщення. Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 12.04.2023 року у справі № 199/5202/17 (провадження № 61-8187ск21). Судовим розглядом встановлено, що квартира [ADDRESS] була предметом іпотеки. Доказів на підтвердження того, що ця квартира, принаймні частково, придбана за рахунок інших, зокрема, власних коштів відповідача, суду не надано. Новим власником квартири є позивач і відповідно до статті 391 ЦК України у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Поряд з цим, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №296502007 від 26.01.2022 року, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27.12.2006 року приватним нотаріусом Вишгородського РНО Київської області Грицаєнко Ю.І. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Викладене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Оскільки спірна квартира була придбана відповідачем [PERSON] за кошти, отримані за кредитним договором, в забезпечення виконання зобов`язань за яким ця квартира була передана в іпотеку банку, допустивши порушення умов договору кредиту, внаслідок чого було здійснено звернення на предмет іпотеки, відповідачі не мали обґрунтованих підстав вважати, що після звернення стягнення на квартиру матимуть змогу використовувати її як власне житло. Водночас позивач, який придбав квартиру з прилюдних торгів, сплативши її повну вартість, з урахуванням зазначених вимог закону, обґрунтовано очікував, що зможе безперешкодно реалізувати своє право власності як щодо користування жилим приміщенням, так і щодо розпорядження цим нерухомим майном. Із заяви [PERSON] від 21.09.2021 року встановлено, що відповідачка не є членом родини [PERSON] , також відповідачі не є членами сім`ї позивача, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, а тому проживання відповідачів у спірній квартирі непропорційно обмежує права позивача. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За обставин цієї справи позивач як новий власник, який придбав спірну квартиру в установленому законом порядку на прилюдних торгах, не може користуватися власністю, оскільки відповідач [PERSON] , який втратив право користування спірним житлом у зв`язку з його відчуженням, відмовляється виселятися з нього, а також, врахувавши, що у відповідача є інше місце проживання, а відповідачка [PERSON] була зареєстрована у квартирі за згодою бувшого власника, суд дійшов висновку про порушення права [PERSON] як нового законного власника, яке підлягає захисту у обраний позивачем спосіб захисту - усуненням перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] із квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Разом з тим, за висновками Верховного Суду у постановах від 14 липня 2021 року у справі № 753/11246/17 та від 21 січня 2022 року у справі № 361/2881/19 визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є фактично позбавленням її права на житло, тобто виселення її без надання іншого жилого приміщення. Оскільки суд в ході розгляду справи дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині виселення відповідачів, і такий спосіб захисту повністю відповідає ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», позовні вимоги в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, задоволенню не підлягають. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довела наявність обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 768, 40 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial