Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

[PERSON] \~звернулася до суду з позовом до Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що постановою Верховного Суду від 03.05.2022 по справі №317/183/19 [PERSON] була поновлена на роботі в Інституті олійних культур Національної академії аграрних наук України- на посаді молодшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції. Відповідач поновив позивачку на роботі Наказом від 27.05.2022 №03-05/38к (з 15.12.2018). До роботи позивачка стала 27.05.2022, відповідачем було сплачено позивачці середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 року по 11.01.2019 у розмірі 3361,86 грн. Заявою від 01.06.2022 позивачка просила відповідача сплатити (протягом 5 робочіх днів) середній заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі (з урахуванням стягнутих Судом касаційної інстанції сум коштів), тобто з 12.01.2019 по 27.05.2022. У зв`язку із тим, що середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.01.2019 по день поновлення на роботі 27.05.2022 на момент подання позову позивачці не виплачений, вона була вимушена звернутися до суду з позовом, у якому просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 січня 2019 року по 27 травня 2022 року, з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів у сумі 155451,95 грн. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, раніше до суду надходила заява, у якій представник позивачки просив суд розглянути справу за їхньої відсутності, позов підтримали, просили його задовольнити. Крім того, представник позивачки надавав раніше відповідь на відзив, у якому зазначив, що відповідачем не надано доказів виконання постанови Верховного Суду від 03.05.2022 у повному обсязі, твердження відповідача про те, що спір з цього приводу вже був розглянутий судом є безпідставним. Зазначив, що виплата вихідної допомоги та допомоги по безробіттю не є виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, при цьому допомога по безробіттю є матеріальним забезпеченням на випадок безробіття. Вважає, що відповідач не довів проведення на користь позивачки вказаних у відзиві виплат. Вважає, що представник відповідача у відзиві викривив положення ч.2 ст.235 КЗпП України. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог позивачки заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову. У відзиві на позовну заяву зазначили, що посилання позивачки щодо її звернення до відповідача про виплату їй середнього заробітку за період з 12.01.2019 по 27.05.2022 року, оскільки вказана заява не містила зазначеного періоду, а сама позивачка просила виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням стягнутих судом касаційної інстанції коштів. Вважають, що висновок Верховного Суду від 08.02.2022 р. по справі №755/12623/19 не може бути застосований до позовних вимог по даній справі, так як позивачка скористалася своїм правом на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і такі позовні вимоги вже розглянуті судом. Зазначили, що позивачці виплачено вихідну допомогу в розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що складає 4109,00 грн., про що позивачка не повідомила суд та не врахувала при поданні позову. Крім того, посилались на ч.2 ст.235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Зазначили, що при поданні позову позивачка не врахувала, що позивачці вже сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 р. по 11.01.2019 р. у розмірі 3361,86 грн., виплачено вихідну допомогу в розмірі середнього заробітку, що складає 4109,00 грн., з 15.01.2019 р. по 09.01.2020 р. позивачка отримувала допомогу по безробіттю, за таких підстав вважають, що позов задоволенню не підлягає. Третя особа - [PERSON] , та його представник у судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, раніше [PERSON] надавав суду письмові пояснення щодо позовної заяви, у яких зазначив, що позивачка звільнилася за власним бажанням. Постанова Верховного Суду від 03.05.2022 року по справі №317/183/19 (провадження 61-19081св21) виконана в повному обсязі, вважає, що позовна заява позивачки про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є зловживанням процесуальними правами, оскільки це питання вже вирішено Верховним Судом у вищезазначеній постанові, в якій чітко визначено суму стягнення за час вимушеного прогулу позивачки, термін якого суд визначив з 14.12.2018 по 11.01.2019. Суд, розглянувши матеріли справи, заслухавши пояснення учасників справи, проаналізувавши усі докази у сукупності, вважає позов обґрунтованим, але таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. За ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків , встановлених цим кодексом. Згідно ст. 81 ч.6 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. З матеріалів справи вбачається, що Постановою Верховного Суду від 03.05.2022 року встановлено, що у період часу з 19.04.2016 р. по 14.12.2018 р. [PERSON] працювала в Інституті олійних культур Національної академії аграрних наук України на посаді молодшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції. 14.12.2018 р. її було звільнено з займаної посади згідно з наказом інституту №03-05/102к на підставі пункту 6 частини першої ст.36 КЗпП України. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 21.07.2020 року, [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову, зазначене рішення суду було залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 25.11.2020 року. Згідно зазначеної Постанови Верховного Суду, було скасовано рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 21.07.2020 року, згідно якого, [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову до Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у справі № 317/183/19, та скасовано постанову Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2021 року у зазначеній справі, якою позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Інституту олійних культур НААН України від 14 грудня 2018 року №03-05/102к у частині підстав звільнення [PERSON] з посади молодшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції, змінивши підставу звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду від 03.05.2022 р., позов [PERSON] задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України від 14 грудня 2018 року №03-05/102к у частині звільнення [PERSON] з посади молодшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції. Поновлено [PERSON] на посаді молодшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України. Стягнуто з Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України (код ЄДРПОУ 1296051) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2018 року по 11 січня 2019 року у розмірі 3361,86 грн. Стягнуто з Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України на користь [PERSON] 3000 гривень для відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України на користь [PERSON] судові витрати за сплату судового збору : за подання позовної заяви у розмірі 365,76 грн., за подання апеляційної скарги- 548,64 грн., за подання касаційної скарги вперше- 731,42 грн., за подання касаційної скарги після нового апеляційного розгляду справи - 731,42 грн., а всього 2377,24 грн. Постанова касаційної інстанції набрала законної сили 03.05.2022 року. Згідно Наказу Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України №03-05/38к від 27.05.2022 року, [PERSON] було поновлено на посаді молодшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції з 15 грудня 2022 року та зазначено, що бухгалтерії необхідно виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2018 року по 11 січня 2019 року у розмірі 3361,86 грн., на підставі Постанови Верховного Суду від 03.05.2022 (провадження №61-19081св21 справа №317/183/19). Згідно заяви [PERSON] від 31.05.2022 року (зареєстрованої Інститутом олійних культур Національної академії аграрних наук України за вх.№66 від 01.06.2022 р.), [PERSON] просила відповідача виконати Постанову Верховного Суду від 03.05.2022 по справі №317/183/19- у частині стягнення на користь позивачки грошових коштів, також просила протягом 5 днів сплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі з урахуванням стягнутих судом касаційної інстанції сум коштів 3361,86 грн. У листі Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України вих.№136 від 29.06.2022 року, який було направлено [PERSON] , зазначено, що Постанову Верховного Суду від 03.05.2022 виконано у повному обсязі. Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження №69378043 від 12.07.2022 р. на виконання до Запорізького ВДВС у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) надійшов на виконання виконавчий лист №317/183/19, виданий 24.06.2022 року про стягнення з Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України н користь [PERSON] 3000,00 грн. для відшкодування моральної шкоди та судових витрат в розмірі 2377,24 грн. Як вбачається зі змісту Постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №755/12623/19, середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений статтею 117 КЗпП України мають різну правову природу. Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так як судами встановлено, що звільнення позивачки з роботи було здійснено з порушенням трудового законодавства, і тому вона має право на виплату середнього заробітку за весь час вимушенного прогулу, тобто з 12.01.2019 року по день поновлення на посаді (27.05.2022 року). Враховуюче викладене, клопотання та доводи відповідача та третьої особи, щодо пропуску позивачкою строків, передбачених ст.ст.233,235 КЗпП України, суд вважає безпідставними та необгрунтованими і не вбачає підстав для застосування наслідків їх пропуску. Постановою Верховного Суду від 03.05.2022 (провадження №61-19081св21 справа №317/183/19) позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2018 р. по 11.01.2019 р. вирішені, тому в даному випадку розгляду підлягає період з 12.01.2019 р. по 27.05.2022 р., який є предметом позову. Згідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 нарахування виплат,\~\~ що\~\~ обчислюються\~\~ із\~\~ середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число календарних днів. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12.01.2019 р. по 27.05.2022 р., за розрахунком позивачки становить: 186,17 х 232 (робочіх днів у 2019 р., з урахуванням 18 робочіх днів, за які вже стягнуто середній заробіток)= 43191,44 грн.; 186,17 х 251 (робочіх днів у 2020 р.) = 46728,67 грн.; 186,17 х 250 (робочіх днів у 2021 р.) = 46542,50 грн.; 186,17 х 102 (робочіх днів у 2022 р. по 27.05.2022 р.) = 18989,34 грн, а всього за вказаний період 835 днів та 155451,95 грн., які повинні бути стягнуті з відповідача. Згідно листа Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України вих.№562 від 21.09.2021 р., розрахунок середнього місячного заробітку [PERSON] складає 4109,00 грн., що також встановлено судовими рішеннями під час розгляду питання про поновлення позивача на роботі, та не оспорено відповідачем у справі. Аналізуючи зазначені представником відповідача підстави його заперечень проти позову, які не підтверджені належними та допустимими доказами, а навпаки спростовані наданими стороною позивача доказами та встановленими в судовому засіданні фактами, суд приходить до висновку, що вони є не спроможними та до уваги їх не приймає. Доводи та клопотання третьої особи [PERSON] , та його представника про те, що позовна заява позивачки по цій справі, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є зловживанням процесуальними правами, оскільки це питання вже вирішено Верховним Судом, про недопустимість доказів (постанови про відкриття виконавчого провадження та заяви [PERSON] від 01.06.2022 р.), не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому суд вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, а також є нормативно необґрунтованими, а докази вважає належними та допустимими, виходячи з такого. Можливість заробляти собі на життя працею, як людина сама для себе вільно обирає або на яку вільно погоджується є змістом права на працю, котре визнається ст. 43 Конституції України за кожним громадянином. Вільний вибір праці і добровільна згода на неї означають виключне право особи самій розпоряджатися її здібностями до праці. Це положення є втіленням у національне законодавство змісту ст. 23 Загальної декларації прав людини. Тим самим реалізовані вимоги ст. 8 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, якими гарантована принципова можливість для громадян обирати собі рід занять, роботу за здібностями, у місці і в час, зручні або прийнятні для них. При цьому право на працю, безпосередньо включає право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне існування людини та її сім`ї. Звідси, особливого значення набуває право на своєчасне одержання винагороди за працю та її правовий захист. Через незаконні дії відповідача, позивачка втратила роботу та можливість заробляти собі на життя. Її позбавили права на працю, гарантоване не тільки національним законодавством, але й нормами міжнародного права. \~\~\~Конституційний Суд України в\~Рішенні від 29 січня 2008 року у справі № 2-рп/2008\~зазначив, що: «Право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини)». У той же час, у пункті п. 2.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 р у справі №1-13/2013 зазначено Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1,\~3). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13,\~частини перша,\~друга,\~сьома статті 43 Конституції України). Згідно зі статтею 1\~Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає,\~незалежно від назви й методу обчислення,\~будь-яку винагороду або\~заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або\~національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у\~частині першій статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1\~Закону\~України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" (Заява N 11901/02) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, у якій би формі вони не забезпечувалися у національному правовому полі. Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як на практиці, так і за законом. Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності. За змістом наведених норм матеріального права, рішень Конституційного Суду України та практики ЄСПЛ - стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку є поновленням її у праві заробляти собі на життя працею. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в його постанові №9 від 06.11.1192р «Про практику розгляду судами трудових спорів» (п. 32)\~\~ - при присудженні\~\~ оплати\~\~ за\~\~ час\~\~ вимушеного\~\~ прогулу зараховується заробіток за місцем\~нової\~роботи (одержана допомога по тимчасовій\~\~ непрацездатності,\~\~ вихідна\~\~ допомога,\~\~ середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, надані докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги\~ [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу\~є законними, обґрунтованими, але такими, що підлягають частковому задоволенню, оскільки, згідно листа №89/07-05 від 31.01.2023 р., наданого на вимогу суду, [PERSON] перебувала на обліку у Запорізькому міському центрі зайнятості, де вона отримувала допомогу про безробіттю з 15.01.2019 по 09.01.2020., з 10.01.2020 [PERSON] припинено реєстрацію як безробітної, у зв`язку з поданням про припинення реєстрації. Протягом періоду перебування на обліку, як безробітної [PERSON] виплачено допомогу по безробіттю у розмірі 33821,20 грн, що також підтверджується відповіддю Головного управління ДПС у Запорізькій області Державної податкової служби України та наданої інформації з центральної бази даних ДРФО ДПС України щодо джерел та сум отриманих доходів [PERSON] . Тому, суд вважає, що зазначену допомогу необхідно вирахувати із загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12.01.2019 р. по 27.05.2022 р., тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає задоволенню, становить 121630,75 грн. Вирішуючи спір, суд, відповідно до ст. 141 ЦПК України, присуджує з відповідача на користь держави, судовий збір у розмірі 1216,30 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial