Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача 1.Виклад позиції позивача 10.11.2022 року [PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з означеним позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, у якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 21 листопада 2013 року Рахнівсько-Лісовою сільською радою Шаргородського району Вінницької області за актовим записом №30, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 20.02.2023 року цивільна справа за підсудністю передана на розгляд до Шаргородського районного суду Вінницької області (а.с.17-19). 28.03.2023 року цивільна справа надійшла до Шаргородського районного суду (а.с.21). Після проведення автоматизованого розподілу вказана цивільна справа передана для розгляду судді Шаргородського районного суду Вінницької області Славінській Н.Л. (а.с.27). Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.11.2013 року вона уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу вона та відповідач мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . [PERSON] просить шлюб розірвати, зсилаючись на те, що спільне життя в шлюбі з відповідачем не склалося через різні характери, різні погляди на спільне сімейне життя та ведення спільного господарства, що стало причиною виникнення непорозумінь, які призвели до припинення спільного проживання. Позивач вважає, що шлюб існує формально, оскільки вона та відповідач протягом року проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують. На примирення з відповідачем позивач не згодна, наполягає на розірванні шлюбу. 2. Виклад позиції відповідача Відповідач [PERSON] не скористався правом на подання відзиву на позов та не подав до суду відзиву на позов із викладенням своїх заперечень, відповідно до норм чинного ЦПК України, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 29.03.2023 року (а.с.30-31), яку отримав 31.03.2023 року, що вбачається із зворотного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.32). ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача 1. Позивач [PERSON] 28.04.2023 року надіслала до Шаргородського районного суду заяву, в якій зазначила про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.33). Інших заяв та клопотань, пов`язаних з розглядом справи позивач до суду не подавала. 2. Відповідач [PERSON] заяв та клопотань, пов`язаних з розглядом справи, до суду не подавав. ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали Шаргородського районного суду від 29.03.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу; відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд справи на 28.04.2023 року без повідомлення (виклику) сторін; роз`яснено сторонам, що у випадку наявності клопотання про виклик їх у судове засідання, його слід подати до суду у встановлені строки; запропоновано відповідачеві у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву, а у випадку визнання позовних вимог - заяву про визнання позовних вимог (а.с.30-31). 2. Частиною 1 статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч.5 ст.279 ЦПК України). Вказана вимога ЦПК України роз`яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі від 29.03.2023 року. Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд означеної справи з повідомленням сторін, а суд не вбачає підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи. Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно із вимогами ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами. Відповідач відзив на позов у встановлений судом строк не подав, хоча ухвалу про відкриття провадження у справі з пропозицію подати відзив впродовж п`ятнадцяти днів з дня вручення цієї ухвали отримав 31.03.2023 року (а.с.32). Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, в силу вимог ч.13 ст.7, ч.8 ст.178 ЦПК України. 3. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що розгляд означеної справи здійснюється у порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, тобто за їх відсутності, то суд не вбачає підстав для здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо розірвання шлюбу. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21.11.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.5). Від шлюбу позивач та відповідач мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.6). Позивач [PERSON] має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу, що вбачається із позовної заяви та заяви до суду від 28.04.2023 року (а.с.1-2, 33). При розгляді справи судом встановлено фактичні взаємини між [PERSON] та [PERSON] , а саме, що у їх сім`ї виник не короткочасний розлад, а тривалий розлад через різні характери, різні погляди на спільне сімейне життя та ведення спільного господарства, що стало причиною виникнення непорозумінь, які призвели до припинення спільного проживання. Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе, так як позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не висловив заперечень щодо розірвання шлюбу, оскільки відзиву на позов на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 29.03.2023 року, до суду не подав. Таким чином, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановлені судом сімейні правовідносини щодо розірвання шлюбу регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно із ч.1 ст.24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 2, 3, 4 ст.56 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. VІ. Висновки суду Згідно з нормами наведеного законодавства позивач має право на звернення до суду з означеним позовом і, оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягає на розлученні та має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, і що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам позивача, а відповідач не висловив заперечень щодо розірвання шлюбу з підстав, що наведені в позові, так як не подав до суду відзиву із викладенням заперечень щодо позовних вимог [PERSON] , тому суд приходить до висновку, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Оскільки, відповідно до вимог ст.113 СК України, позивач має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися тим прізвищем, яке їй присвоєно при реєстрації шлюбу, то відсутні підстави для зазначення у судовому рішенні її бажання продовжувати іменуватися прізвищем « [PERSON] ». VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. При зверненні з цим позовом до суду позивач [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією №N1BDN4351N від 09.11.2022 року (а.с.3). Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи, що позов підлягає задоволенню, то, відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн.

Outcome: approved