Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

15.11.2023 позивач [PERSON] звернулася до Луцького міськрайонного суду з позовом до відповідача АТ «Креді Агріколь Банк» про стягнення з відповідача сплачені позивачем, в рахунок погашення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості (комісії) за кредитним договором. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 05.05.2018 між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до п. 1.1 якого позивачу був наданий кредит на споживчі потреби в сумі 205\~020 грн. За користування кредитом позичальник сплачує (п. 1.3.2 кредитного договору) комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно - комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,7 % у місяць від суми кредиту, зазначеної у п. 1.1. кредитного договору. Позивач вважає даний пункт несправедливим та таким, що суперечить добросовісності. В свою чергу у додатку № 1 до кредитного договору сторони визначили розмір щомісячної комісії у розмірі 3\~485,34 грн щомісячно, всього сума комісії становить 209\~120,40 грн, тоді як сум кредиту становить 205\~020 грн, що є несправедливим та неспіврозмірним. На думку позивачки, укладений між сторонами кредитний договір, в зазначеній вище частині є недійсним, оскільки при його укладенні були порушені її права як споживача, що визначені у\~Законі України «Про споживче кредитування», зокрема кредитор не надав їй повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням так і під час укладення договору про надання споживчого кредиту, не зазначив у договорі реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту, примірник кредитного договору позивачці, як стороні не був наданий взагалі. Крім того, на думку сторони позивача, укладений між сторонами кредитний договір також не відповідає положенням ст. ст.\~11,\~18,\~19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~та є грубим порушенням чинного законодавства, оскільки фактично відповідачем збільшені відсотки за користування кредитом. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.11.2022 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження з повідомлення (виклику) учасників процесу. 19.12.2022 на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача проти позову заперечив, зазначивши, що умови кредитного договору не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, кредитний договір укладався з додержанням вимог чинного законодавства, договір відповідає вимогам, встановленим\~законодавством. Вважає, що виконання договору в тому числі п.1.3.2 Комплексного договору №1/3262346 від 05.05.2018 розпочалося 05.05.2018, із позовом про застосування наслідків нікчемності правочину позивач звернулася до суду 15.11.2022, тобто із спливом трьох річного строку позовної давності. 07.03.2023 на адресу суду надійшло заперечення на відзив від позивача [PERSON] , яке обгрунтовує тим, що обов`язок відповідача повернути кошти позивачу за цим правочином виник в даному випадку 05.05.2018.Вважає, що строк позовної давності не пропущений, оскільки відповідно до п.1.1 договору, кредит наданий на строк з 05.05.2018 до 04.05.2023. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову у зв`язку з необгрунтованістю позову та з пропущенням строків звернення до суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Згідно з приписами ч. 2\~ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до\~ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.\~ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Статтею 626 ЦК України\~встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно\~ст. 627 ЦК України\~та відповідно до\~ст. 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема,\~ст. 628 ЦК України\~передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст.\~1048-1052,\~1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 05 травня 2018 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк», [PERSON] та ПрАТ «МетЛайф» було укладено комплексний договір № 1/32623466 (а.с. 6). Відповідно до умов укладеного між сторонами договору ПАТ «Креді Агріколь Банк» надало [PERSON] кредит в сумі 205\~020,00 гривень, строком на 60 місяців з 05 травня 2018 року до 04 травня 2023 року (включно). Кредит надано на споживчі потреби. Згідно п. 1.3. кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує: - п. 1.3.1 процентну винагороду щомісячно в розмірі 9,0 % річних (фіксована процентна ставка), починаючи з дня надання кредиту (дня списання кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника) до моменту повного погашення заборгованості за договором; - п. 1.3.2 комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно - комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,70 % у місяць від суми кредиту, зазначеної у п. 1.1. кредитного договору. В свою чергу, додатком № 1 до комплексного договору, який є невід`ємною частиною кредитного договору, в колонці 7.2. цього додатку № 1, сторони визначили розмір щомісячної комісії у розмірі 3\~485,34 грн (а.с.7). Позивач 30.06.2021 зверталася в Регіональне відділення АТ «Креді Агріколь Банк» з заявою про надання інформації про поточний розмір заборгованості та роз`яснення щодо обслуговування кредитної заборгованості (а.с.11). Відповідно до ч. 1\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь. Згідно зі ст. ст.\~526,\~530,\~610, ч. 1 ст.\~612 ЦК України\~зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст.1054ЦК України\~є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватись будь - якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично надання кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюються при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту - позичальнику. Враховуючи наведене, АТ «Креді Агріколь Банк» не мало права встановлювати такий платіж у кредитному договорі, за дії, які банківська установа вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами. За загальним правилом, передбаченим\~статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 2\~статті 215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Умова договору про плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною та не потребує визнання недійсною. Саме такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 по справі №496/3134/19. Як вбачається із відомості про порядок нарахування і погашення нарахованої комісії по кредиту, [PERSON] за період з 04 червня 2018 року по 04 лютого 2022 року сплатила комісію за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 156\~840, 30 грн (а.с. 80). 10 червня 2017р. набув чинності\~Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у\~Законі України «Про захист прав споживачів», текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить\~Закону України «Про споживче кредитування». Положення ч. 1, 2, 5\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з набуттям чинності\~Закону України «Про споживче кредитування»\~залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії\~Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту\~умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень\~Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»\~загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до ч. 2\~ст. 8 цього Закону України, до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином,\~Законом України «Про споживче кредитування»\~безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст.\~1\~та ч. 2 ст.\~8 Закону України «Про споживче кредитування»\~Правління НБУ України постановою від 08 червня 2017р. № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі по тексту - Правила про споживчий кредит). Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. При цьому,\~Закон України «Про споживче кредитування»\~розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1 та 2\~ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування»\~після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець\~на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до ч. 5\~ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування»\~умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»\~(10 червня 2017р.), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та 2 ст.\~11, ч. 5 ст.\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020р. у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20). Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду наведених в постанові від 3 липня 2022р. по справі № 496/3134/19, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020р. у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021р. в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20), та зазначає, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»\~(10 червня 2017р.), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та 2 ст.\~11, ч. 5 ст.\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у разі коли вона відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), згідно з ч. 6\~ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду. Тобто відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), означає відступлення від аналогічних висновків, сформульованих раніше в інших постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021р. у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 73). Враховуючи те, що позивачці встановлено щомісячну фіксовану плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд вважає, що положення п. 1.3.2 кредитного договору та колонки 7.2 графіку щомісячних платежів за кредитним договором додатку № 1 до цього договору щодо визначення розміру щомісячної комісії, є нікчемними, а тому вимога щодо застосування наслідків нікчемного правочину, а саме стягнення з Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на користь позивача сплачену нею суму комісії, на підставі п 1.3.2 комплексного договору підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1\~ст. 216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові висновки Верховного Суду, наведені в п. 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020р. у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021р. у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), беручи до уваги, що суд прийшов до висновку про нікчемність п.1.3.2. кредитного договору, суд вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину, стягнути з відповідача на користь позивачки сплачену нею суму комісії у розмірі 156\~840,30 грн., що забезпечує захист інтересу позивачки у правовій визначеності. При цьому судом враховано, що протягом всього часу розгляду справи в суді стороною відповідача не заперечувався зазначений позивачкою розмір сплаченої суми комісії на виконання п.1.3.2 кредитного договору. Разом з тим представник відповідача заперечуючи проти задоволення вказаних позовних вимог посилалася на сплив строків позовної давності щодо звернення позивача до суду із даною позовною вимогою. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до\~ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1\~ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз вказаної статті свідчить про те, що позивач має довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Натомість відповідач повинен довести, що інформацію про порушення права позивач міг отримати раніше. Водночас, суд бере до уваги, що згідно пункту 12\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено пунктом 12 на підставі\~Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року. Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи\~постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641,\~постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діє станом на час розгляду цієї справи. Статтею 58 Конституції України,\~статтею 3 ЦПК України\~закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Таким чином, визначена\~статтею 257 ЦК України\~позовна давність продовжена. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Враховуючи відмову відповідача надати відповідь на заяву [PERSON] від 30 червня 2021 року, позивач фактично дізналася про нікчемність вказаного пункту договору з постанови Волинського апеляційного суду від 12.09.2022 у справі №161/15594/21, а також, що строк дії договору до 04.05.2023 та положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», суд приходить до висновку, що строк позовної давності не може обраховуватись з дня укладення вказаного договору. Отже, строки на подання позову про захист прав споживачів у позивача, на думку суду не пропущені. Відповідно до ч. 3 ст.\~22\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору. Відтак, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення.

Outcome: approved