Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

У березні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі - ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з [PERSON] на свою користь кредитну заборгованість в сумі 49 101,25 грн., мотивуючи свою вимогу тим, що відповідач, як позичальник, не виконала належним чином свої зобов`язання по кредитному договору, внаслідок цього виникла заборгованість. Також позивач зазначає про те, що права кредитора до нього перейшли в результаті укладення з ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» договору факторингу №03-05/2022 від 03.05.2022 року. 29 березня 2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 04.04.2023 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд окрім заявленої суми стягнути з відповідача за період з грудня 2021 року по лютий 2023 року інфляційні втрати від суми боргу в сумі 14 092,06 грн. та 3% річних в сумі 1 993,65 грн. з підстав, що містить зміст позовної заяви. (а.с. 38) Відповідач [PERSON] не скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 29 березня 2023 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання відповідачем заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, 18 січня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено електронний Договір №3521771 про надання споживчого кредиту на суму 15 000,00 грн. на строк 30 днів. ТОВ «Авентус Україна» надало відповідачеві кредит в сумі 15 000,00 грн. шляхом зарахування коштів на кредитну картку відповідача. У матеріалах справи наявні погодження позичальника, скріплені її електронним цифровим підписом, щодо умов кредитування, зокрема, в частині нарахування відсотків за користування кредитом. 03.05.2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» у справі укладено договір факторингу №03-05/2022, за яким первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги за кредитним договором №3521771 від 18.01.2021 року. Згідно до витягу з реєстру боржників, доданого до договору факторингу, заборгованість відповідача складає 49 101,25 грн. Відповідач була повідомлена про заміну кредитора у зобов`язанні шляхом надіслання листа на електронну адресу від 03.05.2022 року. З огляду на вищевикладене до позивача ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на підставі відповідного договору факторингу перейшло право вимоги щодо кредитної заборгованості, наявної у відповідача, з приводу стягнення якої заявлено позовні вимоги у цій справі. Згідно положень ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Також згідно ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як передбачено ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статті 3 ЗУ «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію»). Також статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, ст. 1077 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно п.1.4 кредитного договору від 18.01.2021 року передбачено, що строк кредиту складає 30 днів. Пунктом 4.2.2 кредитного договору передбачено, що споживач має право порушувати питання про продовження строку дії договору шляхом здійснення відповідного платежу та вчинення повідомлення кредитодавцю (надсилання оферти). Пунктом 4.2.3 кредитного договору встановлено, що кредитодавець вправі акцептувати пропозицію споживача про продовження строку дії договору шляхом направлення споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту. У даній справі строк кредитування скінчився 17.02.2021 року (останній день дії кредитного договору). При цьому споживач 16.02.2021 року здійснила платіж процентів в сумі 1 000,00 грн.; 17.02.2021 року здійснила платіж в сумі 5 000,00 грн., з яких 4 985,00 грн. оплата процентів, 15,00 грн. оплата тіла кредиту; 19.03.2021 року здійснила платіж процентів в сумі 8 541,45 грн.; 18.04.2021 року здійснила платіж процентів в сумі 8 541,45 грн.; 18.05.2021 року здійснила платіж процентів в сумі 8 541,45 грн.; 20.06.2021 року здійснила платіж процентів в сумі 9 395,61 грн.; 27.07.2021 року здійснила платіж процентів в сумі 10 534,49 грн. спрямовані на пролонгацію дії кредитного договору. Однак, 26.08.2021 року відповідач погашення боргу не здійснила та договір було пролонговано відповідно до п. 4.3 кредитного договору, однак позивачем не надано доказів направлення споживачу текстового повідомлення про пролонгацію дії кредитного договору, що відповідало б приписам п.4.2.3 договору. Крім того, згідно розрахунків позивача 25.10.2021 року споживач здійснила останній платіж у сумі 50,00 грн., однак доказів останнього матеріали справи не містять, та позивачем не надано доказів направлення споживачу текстового повідомлення про пролонгацію дії кредитного договору, що відповідало б приписам п.4.2.3 договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що строк кредитування скінчився саме 28.07.2021 року. Отже нарахування позивачем заборгованості по відсоткам на період часу після закінчення строку дії кредитного договору є необґрунтованим, що вбачається з правового висновку Верховного Суду у постанові від 14.02.2018 по справі №564/2199/15-ц. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить висновку про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, та присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість з кредитним договором №3521771 від 18.01.2021 року по тілу кредиту в сумі 14 985,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, ураховуючи прострочення відповідачем сплати на користь позивача кредитної заборгованості у розмірі 14 985,00 грн., суд визнає частково обґрунтованою вимогу позивача про стягнення на його користь інфляційних втрат у розмірі 4 387,67 грн. та 3% річних у розмірі 559,00 грн. за заявлений позивачем період з грудня 2021 року по лютий 2023 року, розраховані на задоволену судом суму боргу. В частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. При розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц). Згідно пункту 25 постанови Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 зауважено, що: «Судова колегія зазначає, що КАС України (та відповідно, ЦПК України) у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.» Як убачається з матеріалів справи 07.07.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» та адвокатом Крюковою Мариною Володимирівною укладено Договір про надання правової допомоги № 07/07-2022, відповідно до умов якого виконавець зобов`язався здійснити представництво та надати професійну правничу (правову) допомогу клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим Договором. Відповідно до Звіту про надання правової допомоги від 20.03.2023 року, що підписано сторонами Договору, адвокатом наведено перелік виконаних робіт, з урахуванням витраченого часу на суму 8 000,00 грн., які оплачено відповідно до рахунку про оплату по замовленню № 214/20/03 від 20.03.2023 року та платіжної інструкції № 209 від 21.03.2023 року. Таким чином, з урахуванням часткового задоволення позову, суд вважає доведеним, правомірним та співмірним відшкодування відповідачем на користь позивача суми витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, у розмірі 2 446,09 грн., надання та оплата якої підтверджена Договором та платіжним документом про оплату правничої допомоги. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням часткового задоволення позову стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений судовий збір в розмірі 820 грн. 66 коп. На підставі викладеного, ст.ст. 525, 526, 536, 598, 599, 612, 625, 629, 1048 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial