Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

09.12.2022 р. представник позивача [PERSON] - адвокат Деменкова Є.С. звернулася до суду з позовною заявою до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування позовної заяви представник позивача вказала, що 02.12.2021 р. позивач перерахував відповідачу на його банківський рахунок 78 334,10 грн., які платником (позивачем) було запропоновано відповідачу повернути як безпідставно отримані грошові кошти, оскільки достатньої правової підстави для отримання цих коштів у відповідача не було і не має. 13.10.2022 р. від відповідача надійшов лист вих№230222/02 від 23.02.2022 р., яким відповідач підтвердив факт отримання ним від позивача грошових коштів в сумі 78334,10 грн., але він вважає, що ці кошти були отримані ним в рахунок оплати товарів медичного призначення для проведення операції аорто-коронарного шунтування відповідно до рахунку на оплату №56 від 02.12.2021 р. Відповідач вважає, що свої зобов`язання із поставки товару за даним рахунком виконано вчасно та в повному обсязі. Представник позивача зазначила, що відповідачем жодного документу на підтвердження своєї позиції не було надано позивачу і його адвокату на чисельні звернення до нього. Позивач, ознайомившись із відповіддю підприємця, був здивований, адже зазначені відповідачем його відповіді дані, є недостовірними і необґрунтованими. Отримавши відповідь відповідача, 18.10.2022 р., з метою з`ясування правової підстави дій обох сторін, представник позивача звернулася до ФОП [PERSON] із листом №630/10, в якому просила відповідача на підтвердження наявності у нього правової підстави для отримання коштів від позивача в сумі 78334,10 грн. надати наступні документи (про які, йшла мова у відповіді відповідача від 23.02.2022 р.), а саме: 1. Рахунок на оплату №56 від 02.12.2021 р.; 2. Документ, на підставі якого був складений відповідачем рахунок на оплату №56 від 02.12.2021 р. (договір, замовлення, лист, тощо); 3. Видаткову накладну на отримання товару позивачем [PERSON] . Вказаний лист №630/10 від 18.10.2022 р. відповідачем залишений без відповіді. Тоді, з метою остаточного з`ясування всіх обставин у справі, представник позивача звернулася 09.11.2022 р. до відповідача з адвокатським запитом №699/11, в якому повторно пропонувала відповідачу надати первинні бухгалтерські документи на суму 78 334,10 грн. - докази правомірного отримання відповідачем від позивача грошових коштів. Станом на 20.11.2022 р. відповідач не надав жодного доказу, який підтверджував би правомірність утримання у себе грошових коштів позивача в сумі 78334,10 грн, а також правову підставу для такої дії. Таким чином, відповідач зобов`язаний повернути грошові кошти позивачу з урахуванням інфляційних та 3% річних, що станом на день пред`явлення позову до суду згідно з розрахунком, відповідно складає: 78 334,10 грн. + 2 273,00 грн. (3% річних) + 20 052,22 грн (інфляційні) = 100 659,32 грн. Відповідно до ЗУ «Про судовий збір», позивач сплатив судовий збір в розмірі 1006,59 грн., що підтверджується квитанцією. Витрати, пов`язані з розглядом справи у суді, складають 6000,00 грн. - витрати позивача на професійну правничу допомогу, згідно Договору №205 про надання правової допомоги від 24.12.2021 р. Позивач сплатив вартість послуг адвоката в розмірі 6000,00 грн., що підтверджується розрахунковою квитанцією. Таким чином, станом на день звернення до суду з позовом орієнтовна сума судових витрат складає: 1006,59 грн. + 6000,00 грн. = 70006,59 грн. В зв`язку з цим позивач просить суд стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти в загальній сумі 100 659,32 грн. та стягнути судові витрати в розмірі 7006,59 грн. 12.12.2022 р. ухвалою судді було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 09.30 год. 25.01.2023 р. 15.02.2023 р. ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 06.03.2023 р. о 12.00 год. 20.02.2023 р. до суду від представника відповідача - адвоката Юдіна О.Ю. надійшли письмові пояснення у справі, в яких зазначено, що між відповідачем та [PERSON] було укладено усну угоду купівлі-продажу виробів медичного призначення. Факт укладання усної угоди купівлі-продажу виробів медичного призначення підтверджується письмовим доказом - рахунком №56 від 02.12.2021 р. на суму 78 334,10 грн, який відповідач виставив на ім`я [PERSON] . 02.12.2021 р. на банківський рахунок відповідача поступили грошові кошти у сумі 78 334,10 грн. з наступним призначенням платежу: «Сплата за мед.вироб. для опер. аорто-коронар. шунтування рахунку №56 від 02.12.2021 р. для [PERSON] , [PERSON] . Тобто, замість [PERSON] її обов`язок з оплати вартості товару за договором купівлі-продажу, виконала інша особа - [PERSON] . У спірних відносинах позивач є лише особою, на яку [PERSON] було покладено її обов`язок з оплати вартості замовлених виробів медичного призначення. Сам факт оплати за [PERSON] не зробив позивача стороною договору купівлі-продажу, не надав позивача права на отримання замовлених виробів. Той факт, що позивач не отримав оплачений ним товар не свідчить про порушення його прав, оскільки таких прав в нього не було, а також не є доказом того, що відповідач отримав гроші без передбачених законом підстав. Виставлення відповідачем рахунку для оплати вартості товару та оплата такого рахунку є беззаперечними письмовими доказами того, що між відповідачем та [PERSON] виникли договірні відносини з купівлі-продажу товару. Тому оплата у сумі 78 334,10 грн. була отримана відповідачем не безпідставно, як помилково вважає позивач, а у межах договору купівлі-продажу, який відбувся між відповідачем та [PERSON] . Позивач, у наслідок зробленого ним платежу набув тільки право вимоги кредитора до боржника (ч.1 ст.512 ЦК України), тобто право вимоги на суму 78 334,10 грн. до [PERSON] , за яку він здійснив оплату. Дії позивача, спрямовані на спробу спростування власної оплати, яку він здійснив за іншу особу, грубо порушують один з основних принципів цивільного права, визначений у ч.6 ст.3 ЦК України, відповідно до положень якої загальними засадами цивільного законодавства, є зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Позивач вимагаючи повернення раніше сплачених коштів за викладених вище обставин, фактично діє з порушенням принципу заборони суперечливої поведінки, тобто діє всупереч своєї попередньої поведінки, яка полягає в тому, що він самостійно сплатив рахунок за іншу особу і відповідач прийняв таку оплату, як належну. Між відповідачем та його адвокатом був укладений Договір про надання професійної правничої допомоги №1/К від 25.01.2023 р., згідно п.4.1. договору, сторони узгодили гонорар у твердій (фіксованій) сумі у розмірі 20132,00 грн. В зв`язку з вищевикладеним, представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити повністю, здійснити розподіл судових витрат відповідача у сумі 20 132,00 грн. 20.02.2023 р. до суду від представника позивача - адвоката Деменкової Є.С. надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій вона зазначила, що враховуючи, що відповідач не повернув грошові кошти, безпідставно їх утримує у себе, відповідач зобов`язаний повернути грошові кошти позивачу з урахуванням інфляційних та 3% річних, які станом на 15.02.2023 р. (на день проведення підготовчого судового засідання) складає 102 607,89 грн. Позивач надала квитанцію про доплату судового збору в сумі 19,49 грн. ((102 607,89 грн. - 100 659,32 грн.) х 1%) = 19,49 грн. В зв`язку з цим просила суд стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти в загальній сумі 102 607,89 грн. та судові витрати в розмірі 7026,08 грн. В судовому засіданні 15.05.2023 р. в режимі відеоконференції представник позивача - адвокат Деменкова Є.С. позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Підтримала заяву про збільшення позовних вимог. Пояснила, що відповідачу було перераховано 78 334,10 грн. помилково, у позивача рахунку не було, це мабуть помилка банка, відповідач не надав ніяких доказів, що кошти отримав правомірно. В судовому засіданні 15.05.2023 р. представник відповідача - адвокат Юдін О.Ю. позов не визнав, пояснив, відповідач є постачальником медичного обладнання. По рахунку позивач сплатив за товар для своєї матері, якій в м.Краматорську робили операцію. Медичні вироби для операції своєї матері він отримав. Був наявний рахунок по якому позивач сплатив вказані кошти. Фактично це договірні відносини купівлі-продажу товару, який вказаний в рахунку. Позивач сплачував за третю особу, це його право. Позов безпідставний, вводить суд в оману. Просив суд стягнути з позивача судові витрати 20 132 грн. - гонорар, 20 000 грн. - витрати за дорогу з Одеси, а всього 40 132 грн. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлені наступні обставини: Між відповідачем та громадянкою [PERSON] було укладено усну угоду купівлі-продажу виробів медичного призначення. Факт укладання усної угоди купівлі-продажу виробів медичного призначення підтверджується письмовим доказом (ч.1 ст.218 ЦК України) - рахунком відповідача №56 від 02.12.2021 року на суму 78 334,10грн. (а.с.61) Крім того, цей факт підтверджується і банківською квитанцією №35898595 від 02.12.2021 року відповідно до якої 02.12.2021 року на банківський рахунок відповідача поступили грошові кошти у сумі 78 334,10грн з наступним призначенням платежу: «сплата за мед.вироб.для опер. аорто-коронар. шунтування рахунку №56 від 02.12.2021 року для [PERSON] , [PERSON] ». (а.с.9) Посилання представника позивача на нікчемність цього договору суд оцінює критично. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч.1 ст.204 ЦК України). Як встановлено ч.1 ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Законом прямо не встановлено нікчемності договору купівлі-продажу, укладеного з недотриманням простої письмової форми, а у справі є письмові докази укладення такого договору, його істотних умов, та докази виконання (оплати). Як зазначалось у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 р. N 753/8945/19, з урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі N 607/11746/17 (провадження N 61-18730св20). Згідно ч.1 ст.528 ЦК України, виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 р. у справі №761/36873/18 було сформовано правовий висновок відповідно до якого за змістом ч.1 ст.528 ЦК України зобов`язання боржника може бути ним покладено на іншу особу, однак передоручення виконання не тягне за собою заміну боржника в зобов`язанні. При цьому боржник зберігає свій правовий статус, покладаючи на третю особу тільки обов`язок виконати фактичні дії. Враховуючи наведений правовий висновок, у спірних правовідносинах позивач є лише особою, на яку громадянкою [PERSON] було покладено її договірний обов`язок з оплати вартості замовлених виробів медичного призначення. Між тим, сам факт оплати за громадянку [PERSON] не зробив позивача стороною договору купівлі-продажу, не надав позивачу права на отримання замовлених виробів, а також не надав йому інших прав, які зазвичай належать покупцю у договорі купівлі-продажу. Таким чином, той факт, що позивач не отримав оплачений ним товар не свідчить про порушення його прав, оскільки таких прав в нього не було, а також не є доказом того, що відповідач отримав гроші без передбачених законом підстав. Це означає, що гроші, які були сплачені позивачем, були сплачені з передбачених законом підстав (ч.1 ст.528 ЦК України), що виключає можливість застосування ст.1212 ЦК України, оскільки між позивачем, відповідачем та [PERSON] , на момент оплати існували договірні правовідносини. Доказів того, що ці правовідносини визначні судом недійсними чи є нікчемними позивач не надав (ч.1 ст.81 ЦПК України). Як зазначено у висновку Великої Палати Верховного Суду викладеному у постанові від 26.06.2018 року справа №910/9072/17, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України. Враховуючи відсутність правових підстав для застосування ст.1212 ЦК України, також є відсутніми і правові підстави для застосування індексу інфляції та нарахування 3% річних, оскільки вказані вимоги є додатковими до вимоги про стягнення грошових коштів (п.6.11 постанови ВП ВС від 26.06.2018 року справа №910/9072/17). Щодо посилання представника позивача, зробленого під час судового засідання, на іншу підставу позову, не вказану у позовній заяві, а саме на те, що списання коштів з рахунку позивача відбулось у наслідок банківської помилки, то суд зауважує наступне. Як вбачається з позовної заяви, підставою позову було зазначено виключно те, що позивач не отримав оплачений товар. Наявність помилкового списання коштів з рахунку, як підстава позову не зазначалась. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (ч.3 ст.49 ЦПК України). Між тим, заяви про зміну підстав позову подано не було, а тому у суду відсутні правові підстави для розгляду цих доводів позивача. Крім того, у правовій позиції що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року справа № 129/1033/13-ц, зазначалось, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати. Такий самий правовий висновок був зроблений і у п.9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року справа № 904/2104/19. В супереч вимогам ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів (ст.ст.77, 78, 79, 80 ЦПК України) для доведення факту наявності банківської помилки. Суд нагадує, що відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у позові слід повністю відмовити. Враховуючи, що у позові суд повністю відмовив, усі судові витрати, що були зроблені позивачем, покладаються на нього, а усі судові витрати, які були понесені відповідачем підлягають відшкодуванню за рахунок позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України). При вирішенні питання про розподіл судових витрат, які були понесені відповідачем, суд враховує наступне. Як встановлено ст.30 Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Як встановлено ст.11 Закон України «Про ціни і ціноутворення», вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін. Вартість послуг адвоката не є предметом державного регулювання. Суд встановив, що на підтвердження суми судових витрат було надано договір про надання професійної правничої допомоги №1/К від 25.01.2023 року, який передбачає фіксований розмір гонорару - 20132,00грн (п.4.1), додаткова угода до договору від 17.04.2023р, якою встановлено, що відповідач повинен додатково сплачувати Адвокату 10 000,00грн за кожну поїздку з м.Одеса до Обухівського районного суду Київської області для участі у одному судовому засіданні, або вчиненні будь-яких інших дій у Обухівському районному суді Київської області, Опис робіт (послуг) адвоката за договором у період з 25.01.23 року по 06.03.2023 року, Опис робіт (послуг) адвоката за договором у період з 06.03.2023 року по 15.05.2023 року. Відповідно до умов п.п.4.1, 4.2 договору, під час визначення розміру гонорару, було прийнято до уваги кваліфікація адвоката, значення справи для відповідача, складність справи, запланований обсяг послуг та робіт, що має надати (виконати) адвокат, та інші чинники. З приводу розподілу гонорару адвоката, який був визначений у фіксованому розмірі, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 дійшла висновків, що фіксований розмір гонорару адвоката означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат. неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Враховуючи, що умовами укладеного договору гонорар визначений саме у фіксованому розмірі - 20132,00грн, та передбачає надання необмеженої кількості правничих послуг (п.п.4.2.5 договору), то з урахуванням наведених висновків ВП ВС, надання детальних описів виконаних робіт є непотрібним для визначення розміру гонорару, який підлягає розподілу. Описи робіт (послуг) адвоката за договором надані суду є цілком достатніми для мети розподілу витрат. Крім того, згідно умов додаткової угоди до договору від 17.04.2023р, встановлено, що відповідач повинен додатково сплачувати Адвокату 10 000,00грн за кожну поїздку з м.Одеса до Обухівського районного суду Київської області для участі у одному судовому засіданні. Тобто, сторони врахували віддаленість суду, у якому має здійснюватися розгляд справи, від офісу Адвоката, що вимагає що вимагає тривалої подорожі на відстань 454 кілометри в одну сторону, та час, який має витратити адвокат на виконання цього договору (наприклад одна подорож з м.Одеси до смт.Саврань, Одеської області, не рахуючи часу витраченого в суді, приймаючи до уваги відстань між населеними пунктами та дозволену законодавством швидкість руху транспортного засобу, становить близько 5 годин в один кінець. При цьому Адвокат у весь цей час перебуває за кермом автомобіля (п.п.1.1-1.3 додаткової угоди). Як вказано у Описі робіт (послуг) адвоката за договором у період з 06.03.2023 року по 15.05.2023 року, та підтверджується матеріалами справи, адвокат два рази приїзжав до суду першої інстанції, а тому загальна сума витрат адвоката на приїзд з м.Одеса до суду, та на рух у зворотному напрямку установить 20 000,00грн. З приводу компенсації витрат адвоката на дорогу, у постанові Верховного суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19 було зазначено, що беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав і обов`язків клієнта. Отже, участь у судовому засіданні являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання, витрачений час на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередня участь у судовому засіданні. Такі стадії представництва інтересів у суді, як прибуття на судове засідання та очікування цього засідання є невідворотними та не залежать від волі чи бажання адвоката. При цьому паралельно, вчиняти якісь інші дії на шляху до суду чи під залом судового засідання адвокат не може та витрачає на це свій робочий час. З огляду на що колегія суддів вважає, що такі стадії, як прибуття до суду чи іншої установ та очікування є складовими правничої допомоги, які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта. З урахуванням наведеного час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами. Таким чином, загальна сума судових витрат відповідача, яка підлягає розподілу, має визначатись з урахуванням суми гонорару адвокату (20132,00грн) та витрат адвоката на дорогу (20000,00грн), що разом становить 40 132,00грн. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд також враховував, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Між тим, відповідач клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не заявляв, доказів неспівмірності таких витрат суду не надав. Враховуючи викладене та

Outcome: approved