Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] , через свого представника адвоката Кіян А.В. звернулась до суду з позовом до Святошинського відділу Державної виконавчої служби у місті Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в якому просить: стягнути на користь [PERSON] з Святошинського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь [PERSON] 5 134 796, 60 грн. Позов обґрунтований тим, що 06.06.2007 року було проведено прилюдні торги з примусової реалізації трьохкімнатної квартири [ADDRESS] , переможцем яких було визнано [PERSON] . Вказані прилюдні торги, з примусової реалізації квартири проводились в межах виконання ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва виконавчого листа № 2-5250 виданого 14.07.2006 року Шевченківським районним судом м. Києва. 15.06.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марушко І.І. видано на ім`я [PERSON] свідоцтво про право власності на вказану квартиру. В подальшому [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2013 придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , однак рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.06.2018 року у справі № 761/1989/14-ц, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.12.2018 року та постановою Верховного Суду від 11.02.2019 року, вона була витребувана з її володіння на користь [PERSON] . Зазначає, що [PERSON] як покупець квартири [ADDRESS] , після її вилучення за рішенням суду на користь третьої особи на підставах, що виникли до її продажу, отримала право вимагати від [PERSON] як попереднього продавця відшкодування завданих збитків. В свою чергу [PERSON] , у якої виникло право на відшкодування збитків від ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва, на підставі договору про відступлення права вимоги від 17.09.2021 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корецькою І.С. за реєстровим № 934, відступила своє право [PERSON] . Розмір збитків, визначений Позивачем складає 980 657,00 грн. Додатково, Позивачем заявлено до стягнення із Відповідача інфляційні витрати у сумі 4 154 139,60 грн. Враховуючи вищевикладене, Позивач вважає, що є достатні підстави для задоволення її позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.09.2021 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.01.2022 року справу за позовом [PERSON] до Святошинського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про стягнення грошових коштів передано за територіальною підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва. Ухвалою Святошинського районного суду від 13.05.2022 року відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 15.09.2022 року задоволено клопотання представника Позивача, та залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача Міністерство юстиції України, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Державну казначейську службу України. В судовому засіданні представники Позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві. Представник відповідача Святошинського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в своїх письмових поясненнях просили в задоволені позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За загальним правилом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-5250, виданого 14.07.2006 Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 1 136 920,00 грн, державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Святошинського району м. Києва Туровською А.М. 27.07.2006 року було описано та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (далі - квартира). Процедура продажу нерухомого майна, описаного та арештованого державним виконавцем, врегульована ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції чинній на момент проведення прилюдних торгів), Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 року за № 68/5 (в редакції чинній на момент проведення прилюдних торгів). 12.03.2007 року Департаментом державної виконавчої служби складено Висновок на документи щодо реалізації арештованого державними виконавцями майна, згідно якого подані документи відповідають вимогам чинного законодавства України, а арештоване майно може бути переданим на реалізацію у встановленому законодавством порядку. Вказаний Висновок було затверджено Заступником Міністра юстиції України Ємельяновою І.І. (а.с. 34-35). Листом від 12.03.2007 року за № 25/6-33-1627 Департамент державної виконавчої служби погодив передачу на реалізацію арештованого майна, що належить [PERSON] , а саме квартиру [ADDRESS] до спеціалізованої торгівельної організації, залученої на тендерній (конкурсній) основі (а.с. 33). Прилюдні торги з примусової реалізації квартири відбулись 06.06.2007 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи Протоколом № 1-123/4 проведення прилюдних торгів, затверджений Генеральним директором ДАК «Національна мережа аукціонних центрів» Тараторіним Ю.М. (а.с. 36). Відповідно до вказаного Протоколу, переможцем прилюдних торгів було визнано [PERSON] з ціновою пропозицією 980 657,00 гривень. 11.06.2007 року державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва Туровською А.М. було складено Акт про продаж нерухомого майна з прилюдних торгів (а.с. 37). Як зазначено в Акті від 11.06.2007 року, переможцем торгів по реалізації трьохкімнатної квартири [ADDRESS] визнано [PERSON] , ідент. номер [NUMBER] , [ADDRESS] ; продажна ціна лота 980 657,00 гривень внесено повністю. Вказаний Акт було затверджено Начальником ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва Лихацьким Д.Ю. 15.06.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марушко І.І. на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Відповідно до Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 252199 від 01.02.2013 року, право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 39, 40-41). Як встановлено судом, на підставі договору-купівлі продажу від 25.02.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корецькою І.С. за реєстровим № 341, [PERSON] придбала вказану вище квартиру у [PERSON] (а.с. 42-43). Як вбачається із пунктів 1 та 3 вказаного Договору, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , за що нею було сплачено продавцю 938 800,00 гривень. Як підтверджується наявним в матеріалах справи Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 4454211 від 05.06.2013 року, право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 44-45). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07.06.2018 року у справі № 761/1989/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за участі третіх осіб: Головного управління юстиції у м. Києві, Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області, приватного нотаріуса Київського МНО Гнідюк О.Б., приватного нотаріуса Київського МНО Кочерги Г.Г., приватного нотаріуса Коростишівського РНО Житомирської області Яворенко І.І., [PERSON] , [PERSON] квартиру було витребувано з володіння [PERSON] (а.с. 46-55). Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07.06.2018 року було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.12.2018 року та постановою Верховного Суду від 11.02.2019 року (а.с. 56-70, 71-84). Витребовуючи квартиру у [PERSON] , суди з посиланням на ст.ст. 387, 388, 396 ЦК України вказали на необхідність у захисті речового права [PERSON] , оскільки квартира вибула з її володіння як спадкоємиці померлого власника не з її волі, і не з волі самого спадкодавця. Суди у справі № 761/1989/14-ц зазначили, що положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Отже, за положеннями зазначених норм права власник може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Окрім того, Київський апеляційний суд в своїй постанові від 04.12.2018 року вказав, що квартира, на момент її придбання [PERSON] з прилюдних торгів, перебувала під забороною відчуження на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2005 року, про що до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 01.12.2005 року було внесено запис про її арешт. Враховуючи викладене, суд погоджується із доводами Позивача про те, що підстави, з яких квартира у судовому порядку була витребувана у [PERSON] , виникли (існували) ще до моменту набуття квартири у власність [PERSON] , оскільки волевиявлення на її продаж у попереднього власника не було. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною 1 ст. 661 ЦК України передбачено, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. У відповідності до практики Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» від 08.07.1986), одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що наведені вище обставини є підставою для відшкодування збитків, завданих [PERSON] внаслідок вилучення у неї квартири, відповідно до ст. 661 ЦК України. Отже, [PERSON] як покупець квартири, після її вилучення за рішенням суду на користь третьої особи на підставах, що виникли до її продажу, отримала право вимагати від [PERSON] як попереднього продавця відшкодування завданих збитків. Судом встановлено, що 10.09.2021 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з відповідною письмовою вимогою, в якій вимагала від [PERSON] відшкодувати завданні збитки у розмірі 938 800,00 грн, а також інфляційні втрати за весь час прострочення (а.с.100-101). Водночас, суд зауважує, що права [PERSON] як покупця також були порушені внаслідок продажу їй 11.06.2007 року квартири з прилюдних торгів, оскільки, порушення прав [PERSON] як покупця зі сторони ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва як продавця полягало саме в незаконному продажу квартири, за відсутності волі первісного власника і його спадкоємиці, а також під час дії судової заборони (арешту) від 18.11.2005. Отже, в результаті незаконного продажу квартири ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва, [PERSON] зазнала збитків у розмірі 980 657,00 грн., які ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва має відшкодувати [PERSON] . З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в результаті незаконного продажу квартири саме ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва має відшкодувати збитки завданні [PERSON] , а остання, в свою чергу зобов`язана відшкодувати збитки завданні [PERSON] . Водночас, як слідує із матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] в порядку ст.ст. 512 - 517 ЦК України домовились про відступлення [PERSON] на користь [PERSON] права вимоги до ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва щодо отримання відшкодування грошових коштів пов`язаних з незаконним продажем квартири з прилюдних торгів та її подальшим витребуванням на користь третьої особи за судовим рішенням. Матеріалами справи підтверджується, що на виконання досягнутих домовленостей, між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про відступлення права вимоги, посвідчений 17.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корецькою І.С за реєстровим № 934 (а.с. 103-107). Таким чином, право вимоги до Відповідача як продавця квартири про отримання відшкодування грошових коштів пов`язаних з незаконним продажем квартири перейшло до [PERSON] . На виконання вимог ч. 2 ст. 517 ЦК України, Позивача, 22.09.2021 надіслала на адресу Відповідача лист, яким повідомила останнього про перехід до неї як до Нового кредитора прав вимоги до Відповідача. Відповідно до положень ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з ч. 4 ст. 656 ЦК України, до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Частиною 1 ст. 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції чинній на момент проведення прилюдних торгів), державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством. За умовами пунктів 5.1., 5.6., 5.7., 5.11. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 № 74/5 (в редакції чинній на момент проведення прилюдних торгів), саме державний виконавець здійснює опис, арешт, вилучення, оцінку (залучає оцінювача) та примусову реалізацію майна боржника шляхом його продажу з прилюдних торгів. Прилюдні торги проводить спеціалізована організація за заявкою державного виконавця, в якій, серед іншого, зазначаються: найменування майна, його вартість, банківські реквізити органу державної виконавчої служби. При цьому, положення ст. 658 ЦК України містять виключення із загального правила відносно права продажу товару його власником, зокрема вказується на можливість продажу із застосуванням процедур примусового продажу. Відтак, з наведеного вбачається, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу, сторонами якого є продавець і покупець. Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - переможця прилюдних торгів. Враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складений за результатами їх проведення акт прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Акт про проведення електронних торгів є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Зазначений акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах. Наведене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, які викладені у постановах від 12.12.2018 року у справі № 591/8186/15-ц, від 25.02.2020 року у справі № 161/4005/19, від 06.02.2019 року у справі № 357/18153/15-ц та Верховного Суду України, сформованого в постанові від 24.10.2012 року у справі № 6-116цс12. При цьому, державна виконавча служба під час виконання судового рішення шляхом реалізації майна на прилюдних торгах є його продавцем, оскільки: - у державної виконавчої служби є право продажу майна, що підтверджується положеннями ст. 658 ЦК України, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції чинній на момент проведення прилюдних торгів); - саме державна виконавча служба в порядку передбаченому ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції чинній на момент проведення прилюдних торгів), п.п. 5.7.3., 5.11 Інструкції про проведення виконавчих дій, забезпечує визначення вартості майна, що пропонується для продажу на торгах; - спеціалізована організація здійснює діяльність із забезпечення процедури (виключно) організації і продажу майна під час проведення прилюдних торгів, діючи тільки на підставі договору, укладеного з державною виконавчою службою, та на підставі і в обсязі заявки державного виконавця, як це передбачено п. 5.11. Інструкції про проведення виконавчих дій; - кошти за продане майно зараховуються на банківський рахунок державної виконавчої служби у відповідності до положень п. 5.11. Інструкції про проведення виконавчих дій; - державна виконавча служба в особі державного виконавця складає акт, на підставі якого переможцю торгів - покупцю нотаріусом видається свідоцтво про право власності на придбане нерухоме майно, з подальшою державною реєстрацією в порядку ст. 182 ЦК України та у відповідності до п. 5.11 Інструкції про проведення виконавчих дій; - державна виконавча служба забезпечує правомірність продажу майна з торгів шляхом перевірки наявності у боржника права власності на майно, яке виставляється на продаж, та відсутності обтяження цього майна, що передбачено положеннями ч.ч. 3, 4, 6 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції чинній на момент проведення прилюдних торгів), пп. 5.10.3. Інструкції про проведення виконавчих дій. Аналогічної позиції відносно продавця державної виконавчої служби дотримується Велика Палата Верховного Суду, що сформована в п. 56 постанови від 07.07.2020 № 438/610/14-ц. Отже, саме державна виконавча служба як державний орган, що наділений повноваженнями на примусовий продаж майна, є продавцем цього майна й відповідно несе увесь обсяг відповідальності перед покупцем на підставі укладеного договору купівлі-продажу, оформленого актом. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами Позивача про те, що внаслідок продажу квартири на прилюдних торгах саме між державною виконавчою службою, як продавцем майна, та [PERSON] , як його покупцем, виникли правовідносини купівлі-продажу. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ч. 4 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. За вимогами ч. 1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих прав. Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також неодержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов`язання, несе цивільно-правову відповідальність. Зокрема у вигляді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною умовою є наявність всіх чотирьох загальних складових відповідальності, а саме: - протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; - наявності шкоди (адже, збитки - це грошове вираження шкоди); - причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника. Судом враховано, що обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 761/1989/14-ц, відповідно до ст. 82 ЦПК України є преюдиціальними при вирішенню даного спору, та підтверджують, що станом на момент придбання (11.06.2007) [PERSON] квартири, укладений між сторонами договір купівлі-продажу відповідав усім умовам дійсності правочину; в подальшому, право власності на відчужувану квартиру було зареєстровано в передбаченому законом спосіб за [PERSON] ; про права третіх осіб на придбану [PERSON] квартиру стало відомо тільки з судових рішень. З огляду на викладене вище, суд вважає, що [PERSON] була добросовісним набувачем в подальшому вилученої у [PERSON] за рішенням суду квартири. З огляду на встановлені обставини, суд вважає за необхідне зазначити, що Відповідач не є добросовісним продавцем квартири, оскільки його вина та протиправна поведінка полягає в порушенні обов`язку попередити покупця про права третіх осіб на майно, а також про інші обставини, які можуть породжувати права третіх осіб на майно, що є предметом договору (тобто на майно, що реалізовується на публічних торгах). Невиконання продавцем передбачених законодавством обов`язків (причинно-наслідковий зв`язок), призвело до негативних наслідків (вилучення майна) для покупця. Сукупність наведених умов утворює склад цивільного правопорушення, який є підставою цивільно-правової відповідальності шляхом стягнення з Відповідача як продавця майна на користь покупця збитків у порядку, передбаченому ст. 661 ЦК України. Окрім того, як вже відзначалось вище, у справі № 761/1989/14-ц було встановлено, що квартира, на момент її придбання [PERSON] з прилюдних торгів, перебувала під забороною відчуження на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2005, про що до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 01.12.2005 було внесено запис про її арешт. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції чинній на момент проведення прилюдних торгів), ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» № 202/98-ВР (в редакції чинній на момент проведення прилюдних торгів), примусове виконання рішень судів в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції чинній на момент проведення прилюдних торгів), п. 2.1.2. Інструкції про проведення виконавчих дій, державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. Положеннями ч. 3 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції чинній на момент проведення прилюдних торгів), п. 5.10.3. Інструкції про проведення виконавчих дій передбачено, що у разі звернення стягнення на будинок, квартиру, приміщення, земельну ділянку державний виконавець запитує відповідні місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування про належність зазначеного майна боржникові на праві власності та його вартість, а також запитує нотаріальний орган, чи не знаходиться це майно під арештом. Як передбачено п.п. 1.8., 3.2. Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року № 31/5 (в редакції чинній на момент проведення прилюдних торгів), витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - це документ, який свідчить про внесення реєстраційного запису до Реєстру заборон або про відсутність такого запису. Витяги про наявність/відсутність заборони та/або арешту нерухомого майна на запит органу державної влади надаються Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональними філіями за письмовим запитом судам, господарським судам, органам прокуратури, дізнання і слідства - у зв`язку з кримінальними, цивільними або господарськими справами, що перебувають у їх провадженні, а також органам державної виконавчої служби - у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження. Відповідно до положень ст. 659 ЦК України, продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). Відтак, чітко визначена законодавством України процедура купівлі-продажу нерухомого майна на прилюдних торгах покладає саме на державного виконавця обов`язок перевірити (1) належність боржникові майна, яке пропонується для продажу, та (2) відсутність обтяжень цього майна, а у випадку встановлення протилежного, - повідомити про це покупця. Відповідачем належними, допустимими та достовірними доказами, наведеного вище не спростовано, відтак, суд приходить до висновку про наявність вини Відповідача у завдані збитків покупцю. Крім того, суд приймає до уваги те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.04.2011 у справі № 2а-6036/10/2670 за позовом [PERSON] про визнання дій неправомірними було встановлено, що не дивлячись на накладений на квартиру арешт, державний виконавець ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві при здійсненні виконавчого провадження передав її для реалізації в рахунок погашення боргу і 06.06.2007 р. вона була продана з прилюдних торгів. Накладений на квартиру арешт був знятий лише 28.02.2008. З огляду на що, рішенням апеляційного адміністративного суду у справі № 2а-6036/10/2670 було визнано неправомірними дії державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ міста Києва щодо передачі на реалізацію з прилюдних торгів квартири [ADDRESS] . Вказане судове рішення було залишено без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.03.2014 № К/9991/27831/11. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» № 202/98-ВР, ч. 2 ст. 86 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV, а також з положень ст.ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Наведене також кореспондується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в п.п. 24 - 30, 43 - 45 постанови від 27.11.2019 № 242/4741/16-ц. За змістом ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» № 202/98-ВР, ст.ст.1173, 1174 ЦК України шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави, незалежно від його вини. Відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва (ідентифікаційний код 34999049) був продавцем за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 11.06.2007 шляхом складання Акту про продаж нерухомого майна з прилюдних торгів, а покупцем була [PERSON] , яка сплатила 980 657,00 грн за придбану квартиру. Оскільки факт неправомірних дій державного виконавця, пов`язаних з реалізацією квартири на публічних торгах встановлено судовим рішенням у справі № 2а-6036/10/2670 (№ К/9991/27831/11), яке набрало законної сили, то [PERSON] має право на відшкодування майнової шкоди за рахунок держави в особі відповідного органу державної виконавчої служби, який має статус юридичної особи. Судом встановлено, що право вимоги до Відповідача як продавця квартири про отримання відшкодування грошових коштів пов`язаних з незаконним продажем квартири перейшло від [PERSON] до [PERSON] на підставі договору про відступлення права вимоги. При цьому, як підтверджується наявним в матеріалах справи Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 27924423 від 24.09.2021, ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва (ідентифікаційний код 34999049) змінило своє найменування на Святошинський відділ Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (ідентифікаційний код 34999049). Зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з Відповідача збитків у сумі 980 657,00 грн. Крім того, Позивачем заявлено до стягнення із Відповідача інфляційні втрати за весь час прострочення (з 11.06.2007 по 13.09.2021, що становить 5 209 днів), розмір яких, згідно доданого до позовної заяви розрахунку становить 4 154 139,60 гривень. В силу приписів п. 2, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства віднесено, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, а також справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до цих принципів, норми цивільного права забезпечують власникам можливість стабільного (сталого) здійснення власницьких повноважень і правовий захист від дій щодо безпідставного позбавлення особи свого майна, що мають розглядатися як правові засоби утвердження поваги і непорушності права власності. Загальна засада справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства передбачає правило, за яким кожен учасник цивільних правовідносин при здійсненні своїх суб`єктивних прав не повинен порушувати інтереси інших осіб чи суспільних інтересів (зловживати правом). Саме меті встановлення справедливого і розумного правопорядку повинна слугувати демократична держава. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства передбачає встановлення його нормами рівних умов для участі усіх осіб у цивільних відносинах, закріплення можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу, поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з урахуванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Вилучення у покупця придбаного майна із-за дій недобросовісного продавця (Відповідача), порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтю 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка відповідно до статті 5 цього ж Протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу). Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, втручання в право власності добросовісного набувача не може бути правомірним, якщо не буде дотримано принципу пропорційності (балансу суспільних та приватних інтересів). Тобто, витребування майна в добросовісного набувача можливе лише з одночасним забезпеченням належної компенсації. Таким чином, враховуючи основоположні принципи цивільного та європейського законодавства добросовісний покупець, у якого вилучено майно, має право на отримання належної компенсації. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Як вже відзначалось, збитки за своєю суттю є грошовим еквівалентом вартості вилученого майна. За змістом ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи, що відповідає основним засадам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Відтак, доходимо висновку про те, що недобросовісний продавець відшкодовує збитки (грошові кошти), завдані добросовісному покупцю, з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, що відповідатиме конвенційному принципу пропорційності. Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, що викладено, зокрема, в постанові від 04.06.2019 № 916/1573/18. Виходячи з положень ст. 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, системного тлумачення положень ст.ст. 661, 1192 ЦК України, у [PERSON] , яка за Договором від 17.09.2021 отримала право вимоги до Відповідача замість [PERSON] , є законні сподівання на відшкодування збитків, яких було завдано. Суд погоджується із доводами Позивача про те, що завдані збитки є втратами, які за розміром є більшими, ніж сума сплачена за договором купівлі-продажу від 11.06.2007, оскільки купівельна вартість коштів зменшилась, у зв`язку з чим обсяг збитку доцільно визначити з урахуванням установленого індексу інфляції. Позовні вимоги до Відповідача сформульовані з врахуванням положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» № 4901-VI. Як вже зазначалось, Позивач просить стягнути з Відповідача інфляційні втрати у сумі 4 154 139,60 грн, які нараховані за період за період з 11.06.2007 по 13.09.2021. Відповідач наданий Позивачем розрахунок не спростував. В свою чергу, суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат наданий Позивачем, знаходить його обґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на вище викладене, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивача судовий збір у розмірі 11 350 грн 00 коп. На підставі ст. ст. 3, 6, 16, 22, 512, 611, 627, 655-659, 661, 1192 ЦК України,

Outcome: approved