Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

У лютому 2023 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 21.11.2008 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, під час якого у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, спільне життя з відповідачкою не склалось та на даний час він проживає з дитиною окремо, та де проживає його дружина йому невідомо. До дитини вона не приходить та не цікавиться її життям, вихованням та розвитком, тощо. Він, ж в свою чергу, відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків щодо виховання їх спільної з відповідачкою доньки, створює належні умови для отримання дитиною соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я дитини, забезпечує їй належний рівень духовного та розумового розвитку й відповідно може створити усі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Також вказував, що подальше спільне життя з відповідачкою та збереження шлюбу є неможливим і суперечить його інтересам. Посилаючись на вказане, просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 21.11.2008 року, Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції та визначити місце проживання доньки [PERSON] [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Представник позивача [PERSON] через канцелярію суду подала заяву про проведення судового засідання без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлялася судом про час та місце розгляду справи, зокрема шляхом розміщення оголошення про виклик на сайті суду, про причини своєї неявки суд не повідомила та не подала відповідної заяви про відкладення розгляду справи, а також відзиву на позов. Враховуючи вказане, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідачки, та на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Служби у справах дітей в судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи міститься заява про проведення судового засідання без її участі. Крім того, через канцелярію суду від неповнолітньої доньки [PERSON] надійшла заява, в якій вона вказала, що бажає проживати разом зі своїм батьком, [PERSON] , та знаходитися на повному його утриманні та забезпеченні, зазначила, що проживає з ним з моменту свого народження, а свою матір ніколи не знала і не бачила. При цьому, зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі та суд приходить до наступного. Так, згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи убачається, що 21.11.2008 року між позивачем та відповідачкою зареєстровано шлюб (а/с7), під час якого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] (а/с 11). Крім того, судом встановлено та убачається зі змісту поданого позову, що між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, спільного господарства вони не ведуть та проживають окремо й відповідно позивач наміру продовжувати подружні відносини із відповідачем не має. Спір щодо поділу спільного майна подружжя, як убачається зі змісту поданого позову відсутній та доказів на спростування вказаного відповідачем не надано. Так, згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Щодо позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, то суд зазначає наступне. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , матір`ю якої є [PERSON] , з якою він перебуває у шлюб і(а/с 11). На час розгляду справи дитина проживає разом із позивачем - батьком [PERSON] по [ADDRESS] . Даний факт підтверджується актом №44 від 22.07.2022 року (а.с.15). Крім того, відповідно до довідки №101, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення, вбачається факт переоформлення допомоги при народженні дитини та допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на батька дитини [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] та фактично здійснює догляд за донькою [PERSON] (а/с 14), що підтверджує той факт, що дитина дійсно постійно проживає із батьком а саме він нею опікується. Також, відповідно до характеристики, яка видана Чернівецьким ЗОШ І-ІІІ ступенів №20, за роки навчання на класні збори приходив тільки батько [PERSON] (а/с 18). При цьому, мати дитини [PERSON] разом з дитиною не проживає, проживає окремо. З самого народження донька проживає разом з позивачем, його вихованням, розвитком та турботою про здоров`я займається виключно позивач. Так, відповідно до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. При цьому, ст. 161 СК України визначає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом ( ч.3 ст. 29 ЦК України). При цьому, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. При цьому, відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Крім того, відповідно до ч.ч. 4,5,6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання доньки, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи, створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, зокрема віку дитини та висловленого нею письмового бажання проживати саме із батьком, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком. Крім того, беручи до уваги, що місце проживання дитини з одним із батьків не є перешкодою для іншого щодо виконання як обов`язків так і здійснення прав. При цьому, будь-яких доказів на спростування заявленого позову та його мотивів відповідачкою суду не надано. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується наступним. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на час подання позову дорівнює 1073 грн. 60 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Враховуючи, що позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру, то при поданні позову позивачка повинна була сплатити судовий збір у розмірі 2147 грн. 20 коп. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного враховуючи, що позивач при поданні позову сплатив лише за одну вимогу немайнового характеру то з відповідачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп. на користь позивача та судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп. на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved