Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що згідно інформації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва 24.06.2019 року Департаментом з питань державного архітектурно - будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради зареєстровано за № КВ141191750706 декларацію про готовність до експлуатації об`єкта у зв`язку з будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку по [ADDRESS] . [PERSON] набула права власності на вказаний об`єкт на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації - № КВ141191750706 від 24.06.2019 року. На момент будівництва об`єкта, а саме реєстрації органами державного архітектурно - будівельного контролю повідомлення про початок будівельних робіт 23.05.2019 року № КВ061191431051 та декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 24.06.2019 року за № КВ141191750706 власником земельної ділянки за кадастровим номером 8000000000:62:264:0108 - [PERSON] . Відповідно до вимог законодавства, замовники будівництва у 2020 році не звільняються від пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, а навпаки встановлюють, що замовники, розпочавши роботи з будівництва/реконструкції, зобов`язані сплатити пайову участь грошовими коштами до введення об`єкта в експлуатацію. Невиконання вказаного імперативного обов`язку, встановленого нормативно - правовими актами, свідчить про безпідставне набуття грошових коштів, які повинні бути сплачені як пайовий внесок до бюджету м. Києва. Однак, відповідач [PERSON] вказаний обов`язок не виконала. Таким чином, [PERSON] , замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберегла у себе кошти, які мала заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури м. Києва, отже зобов`язана повернути ці кошти на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Враховуючи вище зазначене, з моменту реєстрації 23.05.2019 року Департаментом з питань державного архітектурно - будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомленням КВ 051191431051 на виконання будівельних робіт житлового будинку по [ADDRESS] у замовника будівництва [PERSON] виник обов`язок по сплати пайової участі. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію забудовник стає власником забудованого об`єкта. [PERSON] набула право власності без достатньої правової підстави, оскільки не було виконано обов`язку по сплаті пайової участі до бюджету м. Києва. 30.11.2021 року № 050/008-7054 Департамент звернувся до [PERSON] з вимогою щодо отримання розрахунку та сплати пайової участі у розвитку інфраструктури м. Києва у розмірі 863059,58 грн. у зв`язку з будівництвом житлового будинку по [ADDRESS] . На підставі викладеного, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти в сумі 863059,58 грн. на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету за вказаними у позовній заяві реквізитами та стягнути судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.02.2022 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.03.2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.07.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, а тому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вказує на те, що будівництво індивідуального (садибного) житлового будинку виключає обов`язку замовника приймати пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Враховуючи те, що будинок по [ADDRESS] ввели в експлуатацію без зауважень, підстав для сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту на момент набуття права власності відповідачем не було. Відповідно до Інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, яка додана до позовної заяви право власності на нерухоме майно по [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] 09.07.2019 року та погашено 20.07.2020 року. Тобто з 20.07.2020 року відповідач не є власником нерухомого майна по [ADDRESS] . 24.04.2020 року до Реєстру прав власності внесено зміни в частині площі об`єкта нерухомості з 348 кв.м. на 2259,2 кв.м. Таким чином підставою для укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту є реєстрація повідомлення про початок виконання будівельних робіт. В той же час, збільшення площі збудованого об`єкта відбулось на підставі довідки про показники об`єкта нерухомого майна та технічного паспорту об`єкта. Відтак вважає, що у позивача відсутні правові підстави для нарахування розміру пайової участі розвитку інфраструктури населеного пункту відповідачеві. Вважає, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюється положення ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» після втрати нею чинності. Представник позивача подав відповідь на відзив. Вказав, що касаційний суд зауважує, якщо замовниками об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайові участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, ураховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 року по справі № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі ст. 1212 ЦК України. 23.05.2019 року відповідачка отримала повідомлення про початок будівельних робіт № КВ061191431051, а вже 24.06.2019 декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № КВ 141191750706, власником земельної ділянки за кадастровим номером 8000000000:62:264:0108 була [PERSON] . Водночас на момент розгляду справі у суді договір пайової участі не укладений, пайовий внесок не сплачений. Згідно ч. 4 ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 кв.м. господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках. Представник відповідача подала заперечення, вказала, що позивач намагається ввести суд в оману, акцентуючи увагу на даті введення житлового будинку площею 348,00 кв.м. в експлуатацію, але не зазначає дату збільшення площі об`єкта будівництва, таким чином намагаючись ототожнити ці два процеси, що є невірним. Посилання на факт побудови житлового будинку у 2019 році як на підставу для покладення обв`язку сплати пайових внесків щодо будинку, побудованого у 2020 році, не узгоджується з фактичними обставинами справи. Представник позивача подав додаткові пояснення по справі, вказавши, що відповідач визнає, що 24.04.2020 року було збільшено площу об`єкту з 348,00 кв.м. до 2259,2 кв.м. Враховуючи висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 20.07.2022 року у справі № 910/9548/21, за змістом якої для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше, однак які станом на 01.01.2020 року не були ведені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 року не були укладені або будівництво яких розпочато у 2020 році, абз. 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено обов`язок (за винятком передбачених пп. 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктуру населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію. Таким чином, Департамент вважає твердження відповідачки у запереченнях невмотивованими, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. В судовому засіданні представник позивача подану позовну заяв підтримав, просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових пояснення. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі, просила у - задоволенні відмовити. Вказала, що відповідачем було побудовано та введено в експлуатацію індивідуальний житловий будинок 24.06.2019 року. З моменту введення вказаного будинку в експлуатацію статус замовника будівництва був трансформований у статус власника будинку. Після втрати чинності ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідачкою 24.04.2020 року було збільшено площу об`єкту нерухомості. Зазначає, що правовий статус замовника існує з моменту початку будівництва і до моменту ведення будинку в експлуатацію. Таким чином, з 09.07.2019 року [PERSON] не є замовником будівництва. Більше відповідач з повідомленням про початок ведення будівельних робіт до уповноважених органів не зверталась, а тому і правового статусу забудовника щодо даного об`єкту будівництва не набувала. Таким чином, позивач не довів існування у [PERSON] обов`язку щодо сплати пайового внеску та що спірні грошові кошти вона зберегла без достатніх правових підстав. Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформований 23.11.2021 року вбачається, що за [PERSON] на праві власності зареєстрована земельна ділянка 8000000000:62:264:0108, площа 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] . Згідно письмових матеріалів справи, 24.06.2019 року Департаментом з питань державного архітектурно - будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту, № КВ 141191750706. Відповідно до п. 3 вказаної декларації дата подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт вказано - 23.05.2019 року, реєстраційний № КВ 061191431051. Згідно п. 4 декларації місце розташування об`єкта будівництва - [ADDRESS] , кадастровий № 8000000000:62:264:0108. Відповідно до п. 5 декларації право власності /користування земельною ділянкою посвідчує - договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) від 10.04.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 449, серія бланка ННТ номер 726562: земельна ділянка площею 0,10 га (кадастровий номер 8000000000:62:264:0108), цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (індексний номер витягу 163072934, дата формування 10.04.2019 року, номер запису про інше речове право 31120371, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1597611180000). Згідно п. 7 декларації загальна площа будинку становить 348,0 кв.м. Право власності на житловий будинок у [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці 8000000000:62:264:0108, зареєстровано за [PERSON] про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна у вигляді Інформаційної довідки №286343175 від 23.11.2021 року (а.с. 20). Відповідно до письмових матеріалів справи, відповідачу були направлені вимоги від 25.02.2020 року, 30.06.2020 року, 30.11.2021 року про укладення договору пайової участі у розвитку інфраструктури м. Києва (а.с.37-52). Проте, вказані вимоги залишені без відповіді. На дату прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом зазначеного об`єкта, а саме житлового будинку площею 348,00 кв.м., [PERSON] не уклала договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Києва. Зазначені обставини відповідачем не заперечуються. Відповідно до ч.2 ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до ч. 3 ст. ст. 40 цього ж Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію(ч. 5 ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», чинної на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ч.9 ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, істотними умовами договору є: розмір пайової участі; строк (графік) сплати пайової участі; відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. Рішенням Київської міської ради від 15.11.2016 року № 411/1415 затверджено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Києва, який визначає механізм залучення, розрахунку розмірів і використання коштів пайової участі замовників у створенні і розвитку інженерно- транспортної та соціальної інфраструктури м. Києва. Відповідно до п. 3.1. розділу 3 Порядку пайова участь є обов`язковим внеском, який замовник має сплатити до бюджету м. Києва, крім випадків передбачених Законом та цим Порядком. Згідно п. 4.1 розділу 4 Порядку, замовник, який здійснює або має намір здійснити нове будівництво або реконструкцію об`єктів (у разі збільшення загальної площі об`єкта) зобов`язаний до прийняття об`єкта в експлуатацію взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Києва, крім випадків передбачених законодавством та цим Порядком. Замовник зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва-реконструкції об`єкта звернутися до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва/реконструкції. Департамент протягом 15 робочих днів з дня отримання документів надає замовнику будівництва рахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва. Згідно п. 4.3 розділу 4 Порядку кошти пайової участі сплачуються замовником в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва/реконструкції в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором про пайову участь. Прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію без сплати пайової участі в повному обсязі не звільняє замовника від обов`язку її сплати. Отже, обов`язок звернутись до органу місцевого самоврядування із заявою про укладення договору пайової участі у розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту законом покладено саме на замовника такого будівництва. Таким чином, враховуючи те, що 24.06.2019 року Департаментом з питань державного архітектурно - будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта будівництва, проте на дату прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом зазначеного об`єкта [PERSON] не уклала договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Києва, суд приходить до висновку, що у позивача виникає право вимагати стягнення коштів на підставі статті 1212 ЦК України. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 14.12.2021 року № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21. Щодо визначення розміру пайового внеску, який підлягає стягненню, суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею 300 кв.м., господарських спору, розташованих на відповідних земельних ділянках. Згідно п. 7 декларації про готовність до експлуатації об`єкта будівництва загальна площа житлового будинку становить 348,0 кв.м. Таким чином, суд приходить до висновку, що розмір пайового внеску слід обраховувати, виходячи із площі житлового будинку 348,00 кв.м., яка зазначена у декларації про готовність до експлуатації об`єкта будівництва від 24.06.2019 року за реєстровим № КВ 141191750706. Враховуючи положення пп. 6.4.3 п. 6.4 розділу VІ Порядку, суд приходить до висновку, що сума пайового внеску складає - 132942,96 грн. (348 кв.м. (площа житлового будинку)*19101 грн. (норматив одиниці створеної потужності для будівництва або реконструкції індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків з господарськими будинками) *2% (ставка %)= 132942,96 грн.), яка підлягає стягненню з відповідачки. Наданий позивачем розрахунок пайового внеску, що обрахований із загальної площі житлового будинку 2259,20 кв.м., суд приймає критично, оскільки на момент державної реєстрації змін щодо збільшення площі житлового будинку з 348,00 кв.м. до 2259,20 кв.м., які відбулись 24.04.2020 року, положення ст. 40 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», що передбачав обов`язок замовника будівництва щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайові участі) саме до дати прийняття об`єктів в експлуатацію, втратили чинність. Крім цього, з наданих документів та пояснень сторін суд позбавлений можливості встановити, коли саме та на якій правовій підставі відбулось фактичне збільшення площі житлового будинку з 348,00 кв.м. до 2259,20 кв.м., та введення його в експлуатацію. Твердження представника відповідача, викладені у відзиві та запереченнях суд вважає неспроможними та такими, що спростовуються письмовими матеріалами справи. Враховуючи зміст ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: partial