Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

25.01.2023 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що мати дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків по утриманню та вихованню доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 25.01.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18.04.2023 року справа призначена до розгляду. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, суду пояснив, що між ним та відповідачкою шлюбні відносини припинилися з ініціативи відповідачки з 2020 року, яка фактично утворила нову родину. Одразу вона вивезла дітей до свого співмешканця, через деякий час він дітей повернув до себе, оскільки дітям було завдано психологічної шкоди з боку співмешканця відповідачки та самої відповідачки. З цього часу діти постійно мешкають з ним, знаходяться на його утриманні. Життям дітей мати не цікавиться взагалі, навіть жодного разу не зателефонувала, має заборгованість зі сплати аліментів. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача вважає заявлені позовні вимог законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідачка створила нову родину з чоловіком, з яким завдавала кривди дитини, після чого самоусунулася від виконання батьківських обов`язків по відношенню до доньок. Неповнолітня [PERSON] , 2008 року народження, та [PERSON] , 2011 року народження, у відповідності до вимог ст. 171 СК України підтримали позовні вимоги, заявлені батьком, вважають що позбавлення матері прав відносно них буде відповідати їхнім інтересам, оскільки вона з власної ініціативи припинила жодне спілкування з ними протягом трьох років. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому порядку, в матеріалах провадження наявні три заяви, у тому числі і нотаріально посвідчена, в яких вона зазначає, що позов визнає у повному обсязі, викладені у позові обставини не оспорює, дійсно не приймає участі у вихованні дітей, звертатися з питанням щодо поновлення батьківських прав не буде. Просить позов задовольнити, справу розглянути у її відсутність. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, просить ухвалити рішення в інтересах дітей. Відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність осіб, що не з`явилися до судового засідання. Вислухавши пояснення учасників провадження, покази свідків [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що протягом трьох років утриманням та вихованням доньок займається лише батько, діти охайні, доглянуті, виховані, мати жодної участі в житті дітей не приймає, утворила нову родину, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. (ст.82 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, 07.06.2008 року між сторонами у Хортицькому відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №250. Від шлюбу мають двох неповнолітніх доньок - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані разом з позивачем та проживають разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 6 липня 2022 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Хортицького районного суду від 21 червня 2022 року з відповідачки стягнуті аліменти на користь позивача утримання доньок в розмірі 1/3 частини доходу. Станом на 31.12.2022 року заборгованість становить 44091,51 грн, яка на час ухвалення рішення частково сплачена. Згідно довідки ЗОШ № 92 позивач [PERSON] самостійно виховує доньок [PERSON] та [PERSON] , мати [PERSON] жодної участі у вихованні та навчанні доньок не приймає. Декларації з сімейним лікарем щодо лікування дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , укладені батьком [PERSON] , особу якого зазначено для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом. Згідно висновку психолога-психоаналітика І. Куратченко від 15.02.2021 року вбачається що під час проведення дослідження виявлені ознаки психотравмуючої ситуації, пов`язаної з домашнім насильством: фізичним та психологічним по відношенню до [PERSON] та [PERSON] з боку матері [PERSON] та сексуальним з боку співмешканця матері на ім`я [PERSON] , що підпадає під ознаки жорстокого поводження з дитиною та ознаки дій, що загрожують життю та здоров`ю дитини. Дітям рекомендована подальша робота з психологом. 14.02.2023 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , 2001 року народження , та змінила прізвище на [PERSON] . Вирішуючи позовні вимоги суд врахує наступні норми законодавства. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. За змістом ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як зауважив Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, "необхідним у демократичному суспільстві" слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі "Кірнс проти Франції" (Kearns v. France) (заява № 35991/04). Суд вважає встановленим у судовому засіданні та визнаним відповідачкою [PERSON] ( [PERSON] ), що вона завдавши разом зі своїм співмешканцем психічної шкоди дітям під час спільного проживання, після повернення дітей батькові, протягом трьох років не виконує своїх обов`язків та свідомо ухилилася від піклування про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає їм доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не створює умов для отримання ними освіти. При цьому відповідачка, будучи обізнаною про наявність спору про позбавлення її батьківських прав, не скористалась можливістю щодо змін у своєму ставленні до дітей та виконання своїх обов`язків як матері, під час судового провадження не виявила жодного інтересу до справи та долі дітей, зареєструвала шлюб з [PERSON] , особою яка за доводами дітей завдала психологічної шкоди дітям та змінила прізвище, на відмінне від дітей. Суду наданий висновок органу опіки та піклування районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідачки відносно своїх дітей від 3 квітня 2023 року за № 21.01/03-23/229, який вмотивовано тим, що до відповідачки застосовується крайній захід впливу, а визнання нею позову відбулося під впливом позивача. З зазначеним висновком суд не погоджується, оскільки представником третьої особи жодним доказом не підтверджено здійснення впливу на відповідачку позивачем, напроти наявні в матеріалах провадження заяви (серед них нотаріально засвідчена, що надійшла до суду після отримання відповідного висновку) однозначно свідчить про свідоме волевиявлення відповідачки щодо свого ставлення до долі дітей, самі діти вважають, що задоволення позову однозначно буде відповідати їхнім інтересам. Враховуючи тривалість часу, протягом якого відповідачка без жодних об`єктивних перешкод не виконує свої батьківські обов`язки відносно дітей, її небажання змінити ставлення до виховання дітей та піклуватись про них, суд дійшов висновку, що винна поведінка матері відносно своїх дітей знайшла своє підтвердження доказами і до неї необхідно застосувати саме такий захід, як позбавлення батьківських прав, який є крайньою мірою впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, однак є повністю співмірним із характером поведінки матері відносно дітей та інших обставин справи, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved