Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

23 лютого 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що сторони з 20 липня 2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , яка знаходиться на утриманні позивача. Оскільки відповідач не надає регулярно та в достатньому розмірі матеріальної допомоги на утримання дитини, а у позивача недостатньо коштів для самостійного утримання спільної дитини сторін, позивач просила суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання спільної дитини сторін в твердій грошовій сумі в розмірі 10000 гривень. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2023 року судом відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач перестав регулярно та в належному розмірі надавати кошти на утримання дитини сторін, а сама позивач не має змоги працювати, оскільки весь час доглядає дитину. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, на неодноразові запитання суду зазначив, що має фінансову можливість платити аліменти на спільну дитину сторін в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень щомісяця. Представник відповідача направив до суду відзив, в якому послався на те, що сторона відповідача визнає позов частково - в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень, оскільки відповідає не має стабільного доходу, на його утриманні перебувають двоє батьків похилого віку, раніше відповідач сплачував аліменти на дитину сторін в добровільному порядку, в той час як сама позивач ніде не працює, доходу не має, на обліку у центрі зайнятості не перебуває. Позивач, в свою чергу, надала суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що не має можливості працювати, оскільки їй ні з ким залишити малолітню дитину сторін, вказала, що позивач зі своїми батьками, які мешкають у м. Донецьку, зв`язок не підтримує, матеріально не допомагає, а отже останні на його утриманні не перебувають. Вислухавши сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони мають спільну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] , яка наразі проживає разом з позивачем, окремо від відповідача. Дані обставини підтверджуються копією свідоцтва та народження, копіями паспортів сторін, копіями довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а також встановлено судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України. Також судом з копії свідоцтва про народження відповідача встановлено, що в останнього наявні двоє батьків похилого віку, однак докази здійснення відповідачем утримання своїх батьків в матеріалах справи відсутні. Більш того, позивач в судовому засіданні зазначала про те, що відповідач не здійснює утримання своїх батьків, зв`язку із ними не підтримує, що відповідач в судовому засіданні не заперечував. Крім того, судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України встановлено, що між сторонами після припинення спільного проживання була досягнута домовленість, що відповідач буде сплачувати добровільно кошти на утримання дитини сторін на рахунок позивача в розмірі 5000 гривень щомісяця. На виконання такого обов`язку відповідачем було сплачено наступні кошти: у серпні 2022 року - 9000 гривень, у жовтні 2022 року - 1780 гривень, у листопаді - 4775 гривень, у грудні 2022 року - 5000 гривень, у січні 2023 року - 5950 гривень, у лютому 2023 року - 868 гривень, у березні 2023 року - 1999 гривень, що підтверджується копіями квитанцій та визнано позивачем. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини. Так, відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є примусове виконання добровільно не виконаного обв`язку. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аналогічні положення містить ст.27 Конвенції про права дитини, якою також визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.ст.141, 180 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, такий обов`язок є рівним для обох батьків, а розірвання шлюбу між ними, проживання батьків окремо від дитини не звільняє від даного обов`язку щодо дитини. Згідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Нормою ст.182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у 2023 році розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років становить 2272 гривні, для дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні. Згідно норми ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Положеннями ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Схожі за змістом положенням містить ст.3 Конвенція про прав дитини. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. На підставі таких доказів, наведених вище норм діючого законодавства, враховуючи, що відповідач є батьком спільної з позивачем малолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , яку зобов`язаний утримувати до досягнення повноліття, однак регулярної матеріальної допомоги в належному розмірі на утримання своєї дитини не надає, хоча об`єктивних перешкод для цього або визначених законом, зокрема нормами ст.ст.188, 190 СК України, підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, припинення права на аліменти тощо судом не встановлено, суд вважає позовні вимоги про стягнення аліментів на дитину обґрунтованими і таким, що підлягають задоволенню, однак частково - шляхом зменшення заявленого позивачем розміру аліментів у твердій грошовій сумі з 10000 гривень до 5000 гривень на місяць. Частковість задоволення позову зумовлена тим, що мінімально гарантований законом розмір аліментів на одну дитину встановлено на рівні не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину в розмірі одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є лише рекомендованим та може бути присудженим судом лише у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Натомість, позивачем заявлено до стягнення розмір аліментів у твердій грошовій сумі - 10000 гривень, що перевищує не тільки мінімально гарантований розмір аліментів, а й мінімальний рекомендований розмір аліментів для дитини сторін з огляду на її вік. В той же час, позивачем не подано суду жодних доказів достатності заробітку (доходу) платника аліментів для призначення заявленого в позові розміру аліментів, а відповідачем визнано можливість сплачувати аліменти на утримання спільної дитини сторін в твердій грошовій сумі лише в розмірі 5000 гривень щомісяця. З цих підстав, враховуючи вік дитини сторін та першочерговість інтересів дитини при регулюванні сімейних відносин, суд приходить до висновку про необхідність зменшення заявленого позивачем до стягнення розміру аліментів до визнаного відповідачем, що буде відповідати вимогам ст.7, ст.182 ч.2 СК України в контексті ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», а отже такий розмір аліментів є правомірним та справедливим. При цьому, враховуючи, що за нормою ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, однак з дати пред`явлення позивачем даного позову до суду та до ухвалення цього рішення відповідачем вже було сплачено позивачу в якості аліментів на утримання їх спільної дитини кошти в розмірі 868 гривень за лютий 2023 року та 1999 гривень за березень 2023 року, суд приходить до висновку про необхідність врахування зазначених виплат при здійсненні добровільного або примусового виконання даного рішення суду. Суд також зауважує, що у відповідності до ст.192 ч.1 СК України сторони не позбавлені можливості згодом у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. Задовольняючи позовні вимоги частково у наведеному вище розмірі, суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача у відзиві на перебування на утриманні відповідача батьків похилого віку, оскільки такі обставини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи належними та достатніми доказами. Відкидає суд і викладені у відзиві твердження сторони відповідача про можливість сплати аліментів відповідачем у твердій грошовій сумі лише в розмірі 2000 гривень щомісяця, оскільки сам відповідач в судовому засіданні вказав на можливість сплати ним аліментів на утримання дитини сторін в розмірі 5000 гривень щомісяця.

Outcome: partial