Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Рибалка О.К. звернувся до суду з позовом та свої вимоги мотивують тим, що [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.07.2008 серії ВКМ № 828232 є власницею 1/2 частини житлового будинку, надвірних, господарчих та побутових будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначена частина будинку розміщена на земельній ділянці кадастровий номер 5910136600:13:009:0010, розташованій за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві приватної власності відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 404227. У 2012 році [PERSON] завершила будівництво та ввела в експлуатацію житловий будинок Е-2, побудований на земельній ділянці кадастровий номер 5910136600:13:009:0010, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Решта господарських будівель, розташованих на зазначеній земельній ділянці, не потребують введення в експлуатацію. На території домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , будівель, які мали б ознаки самовільного будівництва, немає, що підтверджується довідкою від 07.02.2023 № 2028. Друга частина будинку, за адресою: [ADDRESS] , приватизована як одноквартирний житловий будинок під номером [ADDRESS] і належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Фактично, 1/2 частина будинку, за адресою: [ADDRESS] , та будинок за адресою: [ADDRESS] , є окремими об`єктами нерухомості, ізольованими один від одного. Як частина будинку, належна Позивачу, так і будинок, належний Відповідачам, мають свої надвірні споруди, господарчі та побутові будівлі, окремі входи в будинок літера А-1, окремі подвір`я. Однак, Позивач не може повноцінно володіти та розпоряджатися належним їй нерухомим майном, не має можливості оформити субсидію, зареєструвати місце проживання будь-яких осіб без згоди всіх співвласників. У свою чергу, той факт, що співвласникам у порядку приватизації було передано цілий одноквартирний будинок, а не частину будинку, робить неможливим укладення нотаріально посвідченого договору поділу нерухомого майна. Тому просять суд виділити у власність [PERSON] частки в натурі із майна, що є в спільній частковій власності, з припиненням права спільної часткової власності. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Пономаренко\~О.В. надав до суду відзив на позовну заяву в якому відповідачі визнають позовні вимоги у повному обсязі. Просили розгляд справи здійснювати без участі відповідачів або їх представника. Суд враховує, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, розглядає справу за відсутності сторін та, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України,- за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.07.2008 серії ВКМ № 828232 є власницею 1/2 частини житлового будинку, надвірних, господарчих та побутових будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-10). Зазначена частина будинку розміщена на земельній ділянці кадастровий номер 5910136600:13:009:0010, розташованій за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві приватної власності відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 404227 (а.с. 11). У 2012 році [PERSON] завершила будівництво та ввела в експлуатацію житловий будинок Е-2, побудований на земельній ділянці кадастровий номер 5910136600:13:009:0010, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Решта господарських будівель, розташованих на зазначеній земельній ділянці, не потребують введення в експлуатацію(а.с. 12-19). На території домоволодіння, за адресою: [ADDRESS] , будівель, які мали б ознаки самовільного будівництва, немає, що підтверджується довідкою від 07.02.2023 № 2028 (а.с. 20). Друга частина будинку, за адресою: [ADDRESS] , приватизована як одноквартирний житловий будинок під номером [ADDRESS] і належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Фактично, 1/2 частина будинку, за адресою: [ADDRESS] , та будинок за адресою: [ADDRESS] , є окремими об`єктами нерухомості, ізольованими один від одного. У відповідності зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, яке перебуває у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 4 ст. 357 ЦК України, співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Положеннями статті 364 цього ж Кодексу встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно положень ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Отже, кожен учасник права спільної часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своє частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб`єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Проте якщо після виділу суб`єктів-співвласників залишилося хоча б двоє, право спільної часткової власності продовжує існувати з перерозподіленими частками та, як правило, з видозміненим складом майна, яке перебуває у спільній частковій власності. Відповідно до п. 6 та п. 7 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Слід звернути увагу, що особливістю відносин, які склалися між Позивачем та Відповідачами, є те, що у власності Відповідачів є окреме нерухоме майно - будинок за адресою: [ADDRESS] . Тобто, право спільної часткової власності для Відповідачів не виникало. Як наслідок, єдиним можливим способом захисту прав Позивача є виділ у власність [PERSON] частки в натурі із майна, що є в спільній частковій власності, з припиненням права спільної часткової власності. Таким чином, враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виділ частки в натурі із майна, що є в спільній частковій власності слід задовольнити. Відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України, у зв`язку з визнанням відповідачем позову, то позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved