Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Представник [PERSON] адвокат Романенко Г.В. 25.05.2022 звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, згідно якого просить суд: - визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); - визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на частку в праві власності на квартиру [ADDRESS] , як на частку в спільній сумісній власності подружжя. Позов обґрунтований тим, що між позивачем та відповідачем 30.04.1993 був укладений шлюб. У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . У 2001 року сторони вирішили поліпшити умови проживання та вступили у члени житлово-будівельного кооперативу «Шанс». З цією метою, відповідач уклала Генеральний договір №16 від 05.06.2001, за умовами якого до 15.06.2001 мали сплатити 9395 грн., а після введення будинку в експлуатацію доплатити інші донараховані платежі згідно умов договору. Внески за спірну квартиру були виплачені та згідно розпорядження Іллічівського міського голови №442 від 24.04.2002 на ім`я відповідача видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Представник позивача стверджує у позові, що у цій квартирі сторони проживали однією сім`єю з сином до 2006 року, після чого відповідачка поїхала, залишивши позивача із 12-річним сином. До сьогодні позивач продовжує мешкати у спірній квартирі, яка є його єдиним житлом, продовжує утримувати її, сплачувати внески на утримання квартири, прибудинкової території та комунальні послуги. Рішенням Іллічівського міського суду від 27.06.2017 шлюб між сторонами розірвано. У кінці 2021 позивач дізнався про те, що 25.10.2021 Іллічівським міським судом Одеської області у цивільній справі №501/2636/21 за позовом [PERSON] , визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та його виселено. На підставі вказаного рішення позивача знято з реєстрації та Чорноморським ВДВС ПМУЮ (м.Одеса) відкрито виконавче провадження №67799156. Вказане рішення позивачем оскаржено. Представник позивача стверджує у позові, що з врахуванням того, що позивач дізнався про порушення його права власності на майно, нажите у шлюбі разом з відповідачем лише на стадії виконавчого провадження, тобто 20.12.2021, тому строк позовної давності для звернення з цим позовом до суду не сплив. На підставі викладеного представник позивача звернувся до суду з відповідним позовом. Представник відповідача адвокат Пугач Р.І. 05.07.2022 надав до суду відзив на позов (а.с.64-70), просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі через їх незаконність та безпідставність, посилаючись на те, що: - під час придбання квартири у родини не було постійного джерела існування, позивач не мав постійного місця роботи, всі роботи мали тимчасовий характер, були неофіційними та не приносили будь-якого доходу за рахунок якого можна було б придбати житло; - спірна квартира була придбана за рахунок коштів батьків від продажу їх квартири, які були подаровані [PERSON] , а отже кошти належали їй особисто, тому квартира є її особистою власністю; - в наданій позивачем позовній заяві відсутні докази, що джерелом набуття нерухомого майна квартири були спільні сумісні кошти подружжя, або спільна праця подружжя, тому це майно не може визнаватись сумісним майном подружжя, тощо. ІІ. Інші процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2022 справа розподілена на розгляд судді Петрюченко М.І. (а.с.37). Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 03.06.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с.47-48). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 03.06.2022 заяву представника [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с.50-53). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 05.10.2022 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.113). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 27.04.2023 відмовлено представнику [PERSON] адвокату Романенко Г.В. в задоволенні клопотання про поновлення процесуального строку на звернення з клопотанням про призначення судової будівельної експертизи та витребування доказів. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 30.04.1993 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.9). У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини визнані сторонами по справі. Між [PERSON] (Інвестор) та житлово-будівельним кооперативом «Шанс» (Виконавець) укладено Генеральний договір №16 від 05.06.2001 (далі Договір), предметом якого є організація і проведення Виконавцем від свого імені і за рахунок коштів Інвестора в будинку, переданому ЖБК «Шанс» як незавершений будівництвом житловий будинок ГП «СРП ІСРЗ» по договору №79-107 від 25.07.2000, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з умовою інвестування повної вартості квартири. По закінченню будівництва квартира передається Інвестору у власність при умові повного внесення всіх регулярних платежів і повної оплати її вартості (а.с.10-13). За умовами п.2.2.1 Договору, Інвестор зобов`язаний до 15.06.2001 сплатити 9395 грн., а після введення будинку в експлуатацію доплатити інші донараховані платежі згідно умов договору (а.с.11). Згідно акту передачі квартири від 18.06.2001 ЖБК «Шанс» передав [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.14). Розпорядженням Іллічівського міського голови №442 від 24.04.2002 видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , що підтверджується копіями розпорядження (а.с.15) та свідоцтва про право власності на квартиру від 29.04.2002 (а.с.16). Судом досліджено копії квитанцій про сплату [PERSON] комунальних послуг за період з липня 2016 по листопад 2018 (а.с.17-19). Згідно копії довідки №7 від 24.12.2021, виданої Головою правління ОСББ «Лазурна 5» вбачається, що [PERSON] з 2002 року по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] , комунальні послуги оплачує своєчасно (а.с.20). Рішенням Іллічівського міського суду від 27.06.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.21). Рішенням Іллічівського міського суду від 25.10.2021 у цивільній справі №501/2636/21 за позовом [PERSON] , визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та виселено (а.с.22-23). На підставі вказаного рішення позивача знято з реєстрації, що підтверджується копією довідки про зняття з реєстрації місця проживання особи (а.с.24) та Чорноморським ВДВС ПМУЮ (м.Одеса) відкрито виконавче провадження №67799156 (а.с.26. ІV. Оцінка Суду. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частинами 1 та 2 ст.70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Згідно з частиною першою статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, стаття 60 СК України, стаття 368\~ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Аналогічні висновки містяться і у Постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року по справі №711/2302/18. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, також зроблено висновок, що у статті 60\~СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібний висновок про застосування норм права викладений у Постанові Верховного Суду від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зі змісту п.п.23, 24 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~№11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Як вбачається із матеріалів справи, право власності на спірну квартиру [ADDRESS] отримано [PERSON] 29.04.2002 у період шлюбу сторін по справі, тому суд приходить до висновку про те, що вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу, враховуючи презумпцію рівності часток. Суд вважає, що доводи відповідача по справі про те, що спірна квартира була придана за рахунок коштів батьків від продажу їх квартири, на підтвердження чого відповідач надав до суду копію договору купівлі-продажу від 21.10.1998 (а.с.77), які були подаровані [PERSON] , а отже кошти належали їй особисто є безпідставними та не підтверджуються належними доказами у справі. Пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , батьків відповідача по справі суд не може прийняти до уваги як належний доказ того, що спірна квартира була придбана відповідачем [PERSON] за рахунок коштів батьків від продажу їх квартири, які їй були подаровані, оскільки вказані свідки є близькими родичами відповідача, тому до їх пояснень суд відноситься критично. Крім того, відповідачем по справі не надано до суду договору дарування коштів на придбання квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тощо. Також, суд критично ставиться до пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , які в судовому засіданні пояснили, що батьки відповідача [PERSON] та [PERSON] у 1998 році продали належну їм квартиру та кошти від її продажу розподілили між дітьми порівну, яку суму не відомо, оскільки ці докази самі по собі не можуть бути підставою для визнання за відповідачем права особистої приватної власності на квартиру. Отже, оскільки спірна квартира придбана у період шлюбу сторін по справі, суд доходить до висновку, що вказане нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу враховуючи презумпцію рівності часток. Досліджені у судовому засіданні копії трудових книжок сторін по справі (а.с.73-75, 106-110) та довідка про доходи [PERSON] (а.с.76) також не спростовують презумпцію рівності часток подружжя на спільне майно. Також, суд погоджується з доводами позивача, що строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом не сплив, з наступних підстав. Як встановлено судом, згідно копії довідки №7 від 24.12.2021, виданої Головою правління ОСББ «Лазурна 5», [PERSON] з 2002 року по теперішній час проживає за адресою: [ADDRESS] , комунальні послуги оплачує своєчасно (а.с.20). Рішенням Іллічівського міського суду від 27.06.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.21). Рішенням Іллічівського міського суду від 25.10.2021 у цивільній справі №501/2636/21 за позовом [PERSON] , визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та виселено (а.с.22-23), яке окаржено позивачем. Разом з тим, на підставі вказаного рішення позивача знято з реєстрації, що підтверджується копією довідки про зняття з реєстрації місця проживання особи (а.с.24) та Чорноморським ВДВС ПМУЮ (м.Одеса) відкрито виконавче провадження №67799156 (а.с.26). Отже, позивач дізнався про порушення свого права на майно, нажите у шлюбі разом з відповідачем лише на стадії виконавчого провадження. Відповідно до ст.263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. З цих підстав,

Outcome: approved