Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Представник позивача [PERSON] звернувся до суду в інтересах позивача [PERSON] з позовом, в якому просить суд скасувати наказ начальника Виробничого підрозділу\~служби електропостачання\~"Помічнянська\~дистанція електропостачання\~АТ "Укрзалізниця" про відсторонення від роботи [PERSON] від 22.12.2021 №607/ЕЧ. Свій позов сторона позивача обґрунтовує тим, що [PERSON] працює на посаді старшого електромеханіка Виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанція електропостачання АТ "Укрзалізниця" з 05.08.2014. У жовтні 2021 року після того як була прийнята постанова Кабінетом міністрів України щодо обов`язкової вакцинації освітян, позивача неодноразово просили на роботі надати відомості щодо вакцинації від респіраторної хвороби СOVID-19. Позивачем 13.12.2021 надано заяву щодо відмови від надання пояснень щодо проведення щеплень. Незважаючи на подану позивачем заяву, 22.12.2021 начальником Виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанція електропостачання АТ "Укрзалізниця" винесено наказ № 607/ЕЧ про відсторонення старшого електромеханіка [PERSON] від роботи з 23.12.2021 до моменту усунення причин відсторонення без збереження заробітної плати. Позивач вважає винесений наказ незаконним, а тому він підлягає скасуванню, оскільки профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co-V-2 до Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти вказаної хвороби є незаконними. Крім того вимога відповідача до позивача щодо надання конфіденційної інформації згідно з ст. 286 ЦК України була незаконною, а відтак правомірно відхилена позивачем, що й спонукало позивача звернутися до суду із відповідною позовною заявою. Відповідач виробничий підрозділ служби електропостачання "Помічнянська дистанція електропостачання" АТ "Укрзалізниця" про день, час та місце слухання справи повідомлявся, відзиву та заперечень до суду не надавав , явку представника не забезпечив. Представник Акціонерного товариства "Українська залізниця" 11 травня 2022 року на адресу суду надав відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щеплення від COVID-19 є обов`язковим для працівників АТ "Укрзалізниця". Станом на 22.12.2021 року позивачем не було надано ні документа, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19, ні довідки про абсолюті протипоказання відповідно до Переліку медичних показань та застережень до профілактичних щеплень, затвердженого Наказом МОЗ від 16.03.2021 року №595, ні негативного результату тестування. Наказом від 22.12.2021 [PERSON] відсторонено від роботи. Представник відповідача вважає, що дії відповідача відповідають вимогам ч.1 ст.46 КЗпП України, ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних захворювань", Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, постанові Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Зі змісту відзиву відповідач позовні вимоги позивача є необґрунтовані, а також оспорюваний наказ втратив свою чинність, що усуває предмет спору, а тому провадження у справі необхідно закрити. Ухвалою судді\~Добровеличківського районного\~суду Кіровоградської\~області від\~05.04.2022\~було прийнято\~позовну заяву\~до розгляду,\~відкрито провадження\~у справі\~та призначено\~справу до\~судового засідання\~в порядку\~спрощеного позовного\~провадження без\~повідомлення сторін\~справи за\~наявними у\~справі матеріалами\~ (а.с. 17 ). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із трудової книжки серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , наявні записи про переведення на роботу з 05.08.2014 старшим електромеханіком Виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанція електропостачання АТ "Укрзалізниця" (а.с.9-10). Зі змісту наказу №607/ЕЧ\~від 22.12.2021про відсторонення від роботи працівників, які не пройшли обов`язкової вакцинації, старшого електромеханіка [PERSON] було відсторонено від роботи з 23.12.2021 до моменту усунення причин відсторонення ( а.с.11). Зі змісту заяви [PERSON] з`ясовано, що він від будь-яких пояснень щодо проходження ним щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 відмовляється, посилаючись на таємницю його здоров`я ( а.с.12). Зі змісту листа - ознайомлення з`ясовано, що [PERSON] \~29.11.2021 ознайомлений\~про необхідність\~пред`явлення\~безпосередньому керівнику\~та відділу\~кадрів підрозділу\~не пізніше\~08.12.2021\~документа,\~який підтверджує\~вакцинацію від\~COVID-19\~однією чи\~кількома дозами\~вакцини або\~висновку лікаря\~щодо наявності\~протипоказань до\~проведення профілактичних\~щеплень проти\~COVID-19\~(\~форма №028-1/о),\~виданого закладом\~охорони здоров`я . Зі змісту акта №19 від 22.12.2021 заступника начальника дистанції [PERSON] , інженера [PERSON] , помічника начальника з кадрових питань [PERSON] , з`ясовано, що встановлено факт відмови від проходження обов`язкового профілактичного щеплення [PERSON] так як станом на 22.12.2021 не надав документ, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19. Зі змісту наказу №129/04 від 24.02.2022 встановлено, що на підставі особистої заяви старшого електромеханіка [PERSON] , Указу Президента України від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" під час воєнного агресії та забезпечення кадрового потенціалу у виробничих підрозділах в умовах правового режиму воєнного стану під час мобілізації та на воєнний час допустити до роботи старшого електромеханіка [PERSON] з 24.02.2022, визнати таким, що втратив чинність наказ виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанції електропостачання" від 22.12.2021 №607/ЕЧ "Про відсторонення від роботи". Також суд ознайомився зі змістом посадової інструкції начальника району електропостачання [PERSON] №148-26/01 від 17.12.2020, журналу обліку за нарядами і розпорядженнями, ЄЧС-19, наказу виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанції електропостачання" від 26.07.2021 №349/ЕЧ "Про організацію технічного навчання виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанції електропостачання", наказу виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанції електропостачання" від 03.01.2023 №23/ЕЧ, книги виконаних робіт, журналу обліку технічного навчання ЄЧС-19, журналу реєстрації інструктажів з питань охорони праці на робочому місці. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019). З матеріалів\~справи слідує,\~що підставою\~відсторонення [PERSON] \~від роботи\~став наказ\~№607/ЕЧ від\~22.12.2021про відсторонення від роботи, виданий 22.12.2021. Разом з тим суд зазначає, що втручання роботодавця у трудові права працівника повинне співвідноситися із принципом юридичної (правової) визначеності, як одним із основоположних елементів верховенства права, серед іншого вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної (абзац шостий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018) У Рішенні Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019 зазначено, що юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно в цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми (поняття легітимних очікувань). Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. У контексті статті 8 Конституції України юридична визначеність забезпечує адаптацію суб`єкта правозастосування до нормативних умов правової дійсності та його впевненість у своєму правовому становищі, а також захист від свавільного втручання з боку держави. Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (законні очікування). Отже, юридична визначеність передбачає, що законодавець повинен прагнути до чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується в певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права. Суд зазначає, що з 12 травня 2000 року в Україні є чинним Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» № 1645-III (далі - Закон № 1645-III), який визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб. У статті 1 цього Закону визначено, що профілактичні щеплення - введення в організм людини медичних імунобіологічних препаратів для створення специфічної несприйнятливості до інфекційних хвороб. Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків (частина шоста статті 12 Закону № 1645-III). Відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина сьома статті 12 Закону № 1645-III). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі статтею 21 КЗпП України будь-яка дискримінація у сфері праці, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно, зокрема від стану здоров`я, не допускається. Стаття 21 КЗпП України передбачає рівність трудових прав громадян та заборону будь-якої дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Відсторонення працівників від роботи власником або вповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів; відмови або ухилення від навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (стаття 46 КЗпП України). За своїм змістом відсторонення від роботи є тимчасовою забороною роботодавця на виконання працівником його трудових обов`язків з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Згідно із частинами другою - четвертою статті 12 Закону № 1645-III працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (з урахуванням змін, внесених станом на дату виникнення та існування спірних правовідносин, далі - Постанова №1236) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (надалі COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України установлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України № 1096 від 20 жовтня 2021 року доповнено Постанову № 1236 пунктом 416, згідно з яким доручено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 №2153 (далі - перелік №2153); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: - на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; - строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану (зазначеним абзацом доповнено пункт 41 6 згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372). Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, який набрав чинності 08 листопада 2021 року, затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (далі - Перелік № 2153), яким передбачено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності (дію наказу зупинено до завершення воєнного стану в Україні). Водночас з метою забезпечення реалізації положень Закону № 4004-XI наказом МОЗ від 14 квітня 1995 року № 66 затверджено Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності (далі - Інструкція № 66), у якій врегульовано процедуру відсторонення від роботи працівника. Відповідно до пункту 2.1 зазначеної Інструкції відсторонення від роботи або іншої діяльності осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, осіб, які були в контакті з такими хворими, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, здійснюється за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб. Право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб (пункт 2.3 Інструкції № 66). Подання складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається в посадової особи, яка внесла подання. Термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції (пункти 2.5, 2.7 Інструкції № 66). Особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897 (пункт 1.2.5 Інструкції № 66). Отже, за відсутності в роботодавця належно оформленого подання відповідної посадової особи відсторонення від роботи (виконання робіт) працівника, який відмовляється або ухиляється від профілактичних щеплень, є незаконним. З огляду на матеріали справи відповідач не надав доказів на підтвердження того, що при відстороненні позивача від роботи у зв`язку з відсутністю в позивача щеплення проти COVID-19 дотримано вимоги статті 12 Закону № 1645-ІІІ в частині отримання письмового підтвердження лікаря про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акта, складеного у присутності свідків, а також вимог частини другої статті 27 Закону № 4004-XI щодо недопуску позивача до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. У пункті 3.2 Рішення від 28 серпня 2020 року Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зазначено, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 4, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. Обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. Пунктом 1 статті 92 Конституції України встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, на підставі положень пункту 1 статті 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать постанови Кабінету Міністрів України № 1236 та № 1096. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України і лише до її повноважень віднесено прийняття законів. Ухвалення Кабінетом Міністрів України рішень, що встановлюють обмеження конституційних прав і свобод, порушує норми розділу ІІ «Права, свободи та обов`язки людини і громадянина» Основного Закону України. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (стаття 8 Конституції України). Суд зазначає, що наказ ВПСВГ «Ремонтне вагонне депо Помічна» РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 22 грудня 2021 року № 607/04, в якому не зазначено передбачених законом підстав для відсторонення від роботи [PERSON] , а тому не відповідає положенням трудового законодавства, оскільки не містить формулювання підстав для відсторонення працівника, а лише посилання на положення нормативно-правових актів. Крім того, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду та вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що «застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІзаходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. При розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Із трудової книжки серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , що з 05.08.2014 його переведено старшим електромеханіком Виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанція електропостачання АТ "Укрзалізниця". Під час судового розгляду відповідачем надані докази, які мають значення для розгляду справи, а саме: посадову інструкцію машиніста електромеханіка. Згідно з розділом VІ, п. 5.1 Інструкції встановлено, що по виробничій діяльності старший електромеханік Виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанція електропостачання АТ "Укрзалізниця" забезпечує справний стан, безаварійну та надійну роботу пристроїв і обладнання, вивчає умови роботи пристроїв, виявляє причини передчасного спрацювання, вживає заходів щодо їх запобігання та усунення, інструктує працівників, що користуються цими пристроями, контролю роботу електромонтерів, що користуються цими пристроями, бере участь у ліквідації несправностей в роботі пристроїв, забезпечує робочі місця, сировиною, запасними частинами, вимірювальними приладами, засобами захисту та ін... . Зі змісту зазначених документів суд з`ясував, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час його виконання особисто контактувати з іншими людьми. Також зі змісту журналу обліку за нарядами і розпорядженнями, ЄЧС-19, наказу виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанції електропостачання" від 26.07.2021 №349/ЕЧ "Про організацію технічного навчання виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанції електропостачання", наказу виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанції електропостачання" від 03.01.2023 №23/ЕЧ, книги виконаних робіт, журналу обліку технічного навчання ЄЧС-19, журналу реєстрації інструктажів з питань охорони праці на робочому місці, - суд зазначає, що проведені заходи [PERSON] не є постійними, систематичними та не передбачають постійного контакту з великою кількістю людей, а заняття та інструктажі, які проводилися [PERSON] були тимчасовими та можливо їх проводити з врахуванням карантинних заходів не зумовлюючи будь-якої небезпеки поширенню захворювання COVID-19, а також можливо встановити відповідну форму роботи для працівника, який не був щепленим. Зі змісту зазначених документів суд з`ясував, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Судом не встановлено достатніх фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача. Що стосується відсутності предмету спору зі змісту відзиву відповідача, суд зазначає, що наказом виробничого підрозділу служби електропостачання "Помічнянська дистанції електропостачання" №129/ЕЧ від 24.02.2022, [PERSON] допущено до роботи, а наказ №607/ЕЧ від 22.12.2021 визнано таким що втратив чинність. Водночас відповідач спірний наказ не скасовував, як протиправний, а лише припинив його дію з 24.02.2022 та в період з 22.12.2021(з дня відсторонення позивача від роботи) до 24.02.2022, йому було призупинено виплату заробітної плати та не допущено до робочого місця, що порушило його трудові права, які відповідачем не реабілітовані. Разом з тим суд розглядає цивільну справу в межах позовних вимог про скасування наказу №607/ЕЧ від 22.12.2021 та вбачає наявність спору у цих правовідносинах. Крім того суд розглядаючи справу, повинен вирішити питання щодо правильності визначення процесуальної правосуб`єктності сторін. Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (ч. 1 ст. 47 ЦПК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України), Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (ст. 80 ЦК України). Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (ч. 1 ст. 89 ЦК України). Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.(ч. 1, ч. 5 ст. 95 ЦК України). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 186, п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 червня 2021 року у справі № № 760/32455/19 вказав: «Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору». Суд встановив, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань міститься інформація про те, що як юридична особа зареєстровано Акціонерне товариство «Українська залізниця» (ідентифікаційний код юридичної особи 40075815). У відомостях ЄДРПОУ про відокремлені підрозділи юридичної особи вказано, зокрема, регіональна філія «Одеська залізниця». Отже, відокремлений підрозділ «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» являється відокремленим підрозділом АТ «Укрзалізниця» і не є юридичною особою, не наділений цивільною процесуальною дієздатністю та не може виступати стороною у цивільному процесі. Тому в частині позовної вимоги [PERSON] до відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю цієї сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено вимогу. За таких обставин та відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 255 ЦПК України провадження у справі в частині позовних вимог до відокремленого підрозділу «Локомотивне депо Помічна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» підлягає закриттю. З урахуванням встановлених обставин та законодавчих норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial