Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 1/2 квартири [ADDRESS] , укладеного 19.09.2015 року та посвідченого приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Грабар О.А., зареєстрованого в реєстрі № 875. В обґрунтування своїх вимог представник позивача покликається на те, що 09 вересня 2006 року [PERSON] та [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі придбали в спільну часткову власність по частині кожному квартиру [ADDRESS] . Займаючись з 2013 року підприємницькою діяльністю позивач боявся, що борги, які можуть виникнути у нього як фізичної особи-підприємця, можуть поставити в скрутне становище його сім`ю, а тому діючи за спільно обумовленим планом вони уклали фіктивний договір дарування 1/2 квартири [ADDRESS] , який підлягає визнанню недійсним. Відзив на позов відповідач не подавала. 27 березня 2023 року представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій просить відмовити в задоволені позову з цих підстав. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Представником позивача подано заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю. Представником відповідача подано заяву про розгляд справи без участі відповідача. Позовні вимоги не визнає, просить в позові відмовити. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та їх представників, оскільки у матеріалах справи достатньо доказів про правовідносини сторін і немає необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору. З`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 09 вересня 2006 року були співвласниками квартири [ADDRESS] по 1/2 частині кожний, що підтверджується відповідним договором дарування. 19 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Грабар О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 875, за яким належну позивачу частини квартири [ADDRESS] дарувальник подарував відповідачу. Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України). Згідно положень ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно доч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. З роз`яснень, які містяться в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №, вбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний право чин, та у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст.717 ЦК України). Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України). За умовами оскаржуваного оспорюваного договору дарування, підписаного сторонами 19 вересня 2015 року, дарувальник [PERSON] подарував, а обдарована [PERSON] прийняла у дарунок частку квартири [ADDRESS] , тобто договір є виконаним з моменту прийняття дарунку і інших умов для його виконання він не містить. Пунктом 9 договору дарування сторони (дарувальник та обдаровувана) підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимого чи удаваного. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Належних та допустимих доказів наявності умислу всіх сторін правочину на укладення фіктивного правочину позивач не надав, відповідач наявність такого умислу не підтвердила, а доводи про здійснення ним підприємницької діяльності та користування цим майном не свідчать про такі обставини. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що в задоволені позову слід відмовити за недоведеністю вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed