Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

ОПИСОВА ЧАСТИНА І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ 1. 27 червня 2022 року до суду надійшла первісна позовна заява [PERSON] за змістом якої вона є власником 1/2 частини житлового будинку по [ADDRESS] , який на підставі договору купівлі-продажу від 16 серпня 1977 року придбала разом із чоловіком [PERSON] , а після його смерті [INFO] оформила придбану частину житлового будинку на себе і їй видано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 травня 2006 року. Інша 1/2 частина житлового будинку належить сусідам, а її 1/2 частина житлового будинку має окремий вхід та кімнати. Відповідач була невісткою позивача, рішенням суду у 2019 році шлюб [PERSON] та сина позивача [PERSON] розірвано, однак ще у 2017 році відповідач забрала усі свої речі та переїхала проживати в інше місце. З 11 квітня 2019 року [PERSON] жодного разу у будинку не з`являлася, проте залишається у ньому зареєстрованою, а її реєстрація призводить до труднощів у розпорядженні будинком та в отриманні пільг, всі обов`язки, що виникають з утриманням будинку, виконує лише позивач. Враховуючи те, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації більше року та виїхала на інше постійне місце проживання, [PERSON] просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. 2. 15 вересня 2022 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] згідно якої [PERSON] - мати її колишнього чоловіка, є власником 1/2 житлового будинку (квартира [ADDRESS] , а вона, [PERSON] , проживала у вказаній квартирі після одруження у 1997 році і до розлучення в 2019 році. На даний час зареєстрована у будинку, однак після розлучення колишній чоловік фактично вигнав її із будинку чим фактично незаконно позбавив її можливості проживати у цьому помешканні, але у будинку залишилось майно, яке їй належить. На даний час її колишній чоловік у будинку не проживає, а тому має намір продовжити проживати у будинку, водночас [PERSON] у будинку не проживає. Між нею та [PERSON] неможливо досягти згоди щодо визначення порядку користування та володіння кімнатами в частині будинку (квартирі), тому [PERSON] просить суд: встановити порядок користування 1/2 частиною житлового будинку (квартира [ADDRESS] наступним чином: виділити їй у користування кімнату №3 площею 13,7 кв.м., залишити у загальному користуванні: кімнату №1 площею 4,2 кв.м., кімнату №2 - 11,3 кв.м., коридор - 5,8 кв.м., кладову - 1,3 кв.м. ІІ. ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 3. 07 вересня 2022 року [PERSON] подала суду відповідь на відзив у якому просить аргументи [PERSON] відхилити, оскільки у 2019 році [PERSON] забрала речі з належного їй житлового будинку та переїхала проживати в інше місце, це було її рішення. У позовній заяві про розірвання шлюбу [PERSON] стверджувала, що разом з [PERSON] не проживають з вини обох сторін, сумісне життя та збереження сім`ї стало неможливим, фактично подружні стосунки припинилися з 2017 року, а місцем проживання [PERSON] вказала [ADDRESS] . Жодної домовленості про подальше проживання [PERSON] у належному [PERSON] будинку не було, [PERSON] є колишньою невісткою, проживає на даний час з іншим чоловіком, але бажає надалі проживати у будинку, що є абсурдним. Будь-яких поважних причин відсутності у будинку [PERSON] не зазначає. [PERSON] не надала жодних доказів того, що у будинку залишились меблі, техніка, тощо, адже ще до розірвання шлюбу забрала з будинку всі найбільш коштовні речі. У разі, якщо у неї міг виникнути спір щодо спільно нажитого майна із [PERSON] , то [PERSON] могла б звернутись з позовом до суду, але цього не зробила. Реєстрація місця проживання [PERSON] є перешкодою в отриманні субсидії, адже для її нарахування слід надати відомості про доходи усіх членів сім`ї, а такі відомості [PERSON] про [PERSON] не має можливості надати. 4. 29 листопада 2022 року представник [PERSON] - адвокат Киричук С.В. подав відзив на зустрічну позовну заяву і просить в її задоволенні відмовити з тих підстав, що [PERSON] є власником 1/2 частини будинку по [ADDRESS] . У 2017 році [PERSON] посварилася з сином [PERSON] - [PERSON] , забрала свої речі та переїхала проживати до своїх батьків. З квітня 2019 року [PERSON] жодного разу у будинку не з`являлася, шлюб між нею та сином [PERSON] розірвано судом у 2019 році, тому між ними припинилися усі сімейні відносини, те, що [PERSON] вигнав її будинку, є неправдою. Будь-яких доказів того, що хтось перешкоджав [PERSON] користуватися будинком з моменту її відсутності і по теперішній час не було надано, не надано доказів, що вона зверталася у правоохоронні органи чи органи місцевого самоврядування з приводу вигнання її з будинку чи вирішення питання щодо її вселення до будинку. [PERSON] проживає з іншим чоловіком, однак не пояснює, яким чином планує проживати у будинку разом з позивачем та її сином у належному їй будинку. [PERSON] пропустила строк позовної давності при зверненні з зустрічним позовом. 5. 26 квітня 2023 року представник [PERSON] - адвокат Киричук С.В. подав суду заяву про застосування строку позовної давності і просив відмовити у зв`язку із цим в задоволенні зустрічного позову, адже з 2017 року [PERSON] не вживала жодних заходів щодо повернення проживати до належного [PERSON] будинку, будь-яких доказів, що позивач перешкоджала їй у цьому, не було надано. 6. В судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Киричук С.В. первісні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечив та просив в його задоволенні відмовити. Зазначив, що [PERSON] після розлучення з сином [PERSON] жодного разу не вживала дій на те, щоб повернутись проживати у житловий будинок, не зверталась із заявами до компетентних органів, що їй чиняться перешкоди у вселенні в будинок, у 2017 році покинула вказаний будинок і стала проживати окремо від сім`ї позивача, втратила статус члена сім`ї позивача і без поважних причин не проживала в будинку понад 5 років, фактично претензії [PERSON] спрямовані до колишнього чоловіка щодо поділу спільного майна подружжя. 7. 10 серпня 2022 року [PERSON] подала відзив на позовну заяву і просить в позові [PERSON] відмовити з тих підстав, що виїхати з будинку по [ADDRESS] її змусив колишній чоловік [PERSON] - син позивача. Вона забрала лише частину своїх речей, а більшість найбільш коштовних речей - меблі, побутова техніка, тощо залишились у будинку, що свідчить про її бажання проживати у будинку. Доказів того, що її реєстрація у будинку призводить до труднощів [PERSON] у розпорядженні будинком та в отриманні пільг не надано, як не надано доказів того, що позивач зверталася до компетентних органів і позивачу відмовлено у знятті її з реєстрації. 8. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Мамрега В.М. проти задоволення первісних позовних вимог заперечили та просили в їх задоволенні відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. При цьому, [PERSON] зазначила, що її вигнав з будинку колишній чоловік, тому змушена була покинути помешкання і переїхала проживати до матері, де прожила близько пів року, а потім влаштувалась на роботу у м. Хмельницький, де і проживає, тому саме з цих причин не навідувалась до вказаного будинку, водночас за час проживання у спірному будинку спільно з колишнім чоловіком вкладали зароблені на заробітках у Росії, Іспанії, Італії кошти в його облаштування, придбання речей, ремонт тощо. Після розлучення з колишнім чоловіком домовились, що він частково їй буде виплачувати кошти, які вона витратила на будинок, ці кошти виплачував їй до 2022 року. Добровільно будинок не залишила, адже прожила у ньому з 2001 року по 2018 рік, в шлюбі з колишнім чоловіком [PERSON] була у період з 19 липня 1997 року по 18 листопада 2019 року, тому якби знала, що може продовжувати у ньому проживати, залишилась би у будинку, бажає проживати у цьому будинку, там залишились її речі. [PERSON] до неї жодного разу не зверталась щодо зняття з реєстрації, отримання відомостей про її доходи. Представник [PERSON] - адвокат Мамрега В.М. також зазначив, що його довіритель не втратила інтерес до вказаного будинку, в якому знаходяться її речі та майно, [PERSON] не надано доказів існування перешкод у реалізації правомочностей власника майна, фактичне виселення [PERSON] із будинку призведе до втрати права на користування майном, адже іншого житла вона немає, проживає в іншому місці, однак це пов`язано саме із виконанням трудових обов`язків. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА ІІІ. ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА 9. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ч. 1). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4). У ст. 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду (ч. 1). Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ч. 3). 10. В силу ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч. 2). Як зазначено у ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1). Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 2). В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз ч. 1 ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку, що зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Право користування чужим майном врегульовано ст.ст. 401-406 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Як зазначено у ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном (ч. 1). Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку (ч. 2). Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (ч. 5). Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений (ч. 6). Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах (ч. 7). В силу ч. 3 ст. 404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1). Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2). При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. За приписами ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут (ч. 1). Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2). Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (ч. 4). 11. В силу ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4). Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань (ч. 5). У ч. 2 ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців (ч. 1). Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (ч. 2). Як зазначено у ч. 1 ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За положеннями ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Законодавець у ст. 156 ЖК України визначив, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч. 1). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч. 2). 12. При вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. 13. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. 14. Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і для членів сім`ї власника безумовне припинення користування житлом можливе лише на підставі частини другої статті 405 ЦК України (член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом). Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 в поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, в тому числі тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї. ІV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ 15. 16 серпня 1977 року укладено договір купівлі-продажу згідно з яким [PERSON] продала, а [PERSON] купив одну другу частину жилого будинку, що знаходиться в с. Требухівцях Летичівського району Хмельницької області. 16. 19 липня 1997 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Сторони не надали суду копію рішення суду, яким шлюб було розірвано, однак відповідач [PERSON] не заперечувала, що подала позовну заяву до суду про розірвання шлюбу, яка підписана нею 11 квітня 2019 року, у листопаді 2019 року шлюб розірвано. 17. [INFO] [PERSON] помер. 18. 17 травня 2006 року Хмельницьким бюро технічної інвентаризації на підставі свідоцтва про право на спадщину (ВСР №970091 від 05 травня 2006 року, що видане Летичівською державною нотаріальною конторою, прийнято рішення про реєстрацію права приватної власності на домоволодіння, що по [ADDRESS] , за [PERSON] - на 1/2 частки. 19. Згідно технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS] , який складений 17 травня 2006 року Хмельницьким бюро технічної інвентаризації, інвентарний номер 357, реєстровий номер 356, власником 1/2 частки є [PERSON] , загальна площа становить 85,5 кв.м., в тому числі житлова 63,5 кв.м., допоміжна 22,0 кв.м., всього 6 кімнат. В судовому засіданні сторонами не заперечувалось, що [PERSON] є власником квартири №2 до складу якої належать приміщення: 1) житлова - 4,2 кв.м. (загальна і житлова площа), 2) житлова - 11,3 кв.м. (загальна і житлова площа), 3) житлова - 13,7 кв.м. (загальна і житлова площа), ІІ) коридор - 5,8 кв.м. (загальна і допоміжна площа), ІІІ) кладова - 1,3 кв.м. (загальна і допоміжна площа). Всього по квартирі №2 : загальна площа - 36,3 кв.м., житлова площа - 29,2 кв.м., допоміжна площа - 7,1 кв.м. 20. Відповідно до будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд. [ADDRESS] [PERSON] є відповідальною за ведення вказаної книги і зареєстрованою у даному будинку з 17 липня 2014 року (також підтверджується копією паспорта), у будинку також зареєстровані: [PERSON] - з 18 липня 1997 року, [PERSON] - з 17 лютого 2004 року, [PERSON] - з 17 липня 2014 року (також підтверджується листом Меджибізької селищної ради від 13 липня 2022 року, карткою реєстрації особи). 21. 08 квітня 2019 року Меджибізькою селищною радою видана довідка, що [PERSON] , яка зареєстрована по [ADDRESS] дійсно (фактично) проживає без реєстрації на території с. Требухівці у домоволодінні рідних батьків по [ADDRESS] (оригінал документа в справі відсутній і позивач за первісним позовом такий не надала, водночас відповідач не заперечувала тих обставин, які зазначено у ньому, тому суд оцінює даний документ в сукупності з іншими письмовими доказами). 22. 07 червня 2022 року Меджибізькою селищною радою видана довідка, що [PERSON] , яка зареєстрована по [ADDRESS] , дійсно (фактично) за даною адресою не проживає з 2019 року і по теперішній час. 23. Свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] , показала, що [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвано у 2019 році, проживали у будинку по [ADDRESS] , але у 2017 році [PERSON] забрала свої речі з будинку і там не проживає, з того часу жодного разу не приїжджала у будинок, на даний час там проживають сини [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] . 24. Свідок [PERSON] , який є рідним сином [PERSON] , показав, що його рідний брат [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі і проживали у будинку по [ADDRESS] , у 2017 році з дозволу брата, який перебував на заробітках за кордоном, його дружина забрала з будинку речі і після цього в будинок не приїжджала, він [PERSON] з 2019 року у будинку не бачив, адже з цього часу там проживає. 25. Свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] , показала, що сестра з чоловіком [PERSON] проживали у будинку по [ADDRESS] тривалий час, за час шлюбу неодноразово були на заробітках і вкладали кошти у ремонт і облаштування будинку, придбавали речі. Однак, вони розлучились і у будинку проживає син [PERSON] - [PERSON] . Сестра там не проживає, адже її з будинку вигнали, тому вона після розлучення у 2019 році проживала пів року у неї і матері у с. Требухівці. 26. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі і проживали у будинку по [ADDRESS] , за час шлюбу неодноразово були на заробітках і вкладали кошти у ремонт і облаштування будинку, придбавали нові речі, оздоблювали прибудинкову територію. На даний час у будинку проживає [PERSON] , а [PERSON] не проживає у будинку понад один рік, причини цього не знає. 27. Свідок [PERSON] показав, що [PERSON] і [PERSON] жили у будинку по [ADDRESS] , але чи одружені - невідомо, неодноразово їздили разом на заробітки і спільні кошти вкладали в облаштування будинку. На даний час вони посварились і у будинку проживає син [PERSON] - [PERSON] , а [PERSON] не проживає у будинку понад один рік, причини цього не знає. ІV. МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД 28. [PERSON] є власником частини спірного будинку з 17 травня 2006 року. У період з липня 1999 року по листопад 2019 року син [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі і проживали з дозволу власника у будинку. Після розірвання шлюбу між сином позивача і відповідачем, [PERSON] перестала бути членом сім`ї власника будинку. Свідки зі сторони [PERSON] стверджували, що [PERSON] не проживає у будинку з 2017 року, а свідки зі сторони [PERSON] - що не проживає понад один рік. Водночас, позивачем [PERSON] надано довідку органу місцевого самоврядування, що [PERSON] не проживає у будинку з 2019 року. Отже, враховуючи те, що у справі наявний письмовий документ, суд вважає встановленим, що [PERSON] не проживає у спірному будинку саме з 2019 року. У матеріалах справи відсутні належні докази того, що [PERSON] з поважних причин не проживає у спірному будинку і їй чинились перешкоди в доступі до вказаного будинку та користування ним, вона не зверталась до поліції чи органів місцевого самоврядування щодо існування перешкод в користуванні будинком, адже доказів про це не було нею надано суду. У матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] несе витрати на утримання житлового приміщення, сплачує комунальні платежі. За вказаних обставин [PERSON] , як колишній член сім`ї [PERSON] , не проживає у спірному житловому будинку без поважних причин понад один рік, тому втратила право користування цим житлом (ч. 2 ст. 405 ЦК України). Факт реєстрації [PERSON] у належному [PERSON] житловому будинку порушує право останньої на реалізацію її правомочностей власника в повному обсязі. Верховний Суд України в постановах від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц, Верховний Суд постановах від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц зазначив, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Сукупність встановлених обставин дає суду підстави для висновку, що інтереси [PERSON] як власника житлового будинку та користувача цим житлом перевищують інтереси [PERSON] , в якої припинилися правові підстави користування чужим майном. Принаймні з 2019 року [PERSON] не проживала у будинку, в зв`язку з роботою приблизно з середини 2019 року постійно проживає у м. Хмельницькому в орендованій квартирі, фактично створила нову сім`ю, а в с. Требухівці проживає у матері у вільний від роботи час, тому визнання її такою, що втратила право користування вказаним житлом не порушує принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», в цьому разі вона не нестиме непропорційний та надмірний тягар втручання у її право на житло. Факт відсутності у [PERSON] на праві власності іншого житла не має істотного значення для вирішення вказаного спору, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 405 ЦК України. VІ. ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ 29. Первісна позовна заява є обґрунтованою, тому підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити. У зв`язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні зустрічної позовної заяви у зв`язку з необґрунтованістю, тому немає підстав для задоволення заяви представника [PERSON] - адвоката Киричука С.В. про застосування строків позовної давності.

Outcome: dismissed