Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

КС «Святий Мартин» звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором у розмірі 72652,16 грн. та 2684,00 грн. судових витрат. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 19.07.2021 року між [PERSON] та КС «Святий Мартин» був укладений кредитний договір № 219-21, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 49000,00 грн. Одночасно 19.07.2021 року між КС «Святий Мартин» та [PERSON] був укладений договір поруки, згідно з яким остання виступила поручителем [PERSON] з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, однак відповідачі свої зобов`язання не виконують у зв`язку з чим 31.10.2022 року КС «Святий Мартин» був надісланий відповідачам лист-претензію про погашення заборгованості за кредитним договором, на який відповідачі не відреагували. Так, станом на 07.03.2023 року заборгованість відповідачів за кредитним договором становить 72652,16 грн., з яких: 43745,07 грн. - залишок заборгованості за кредитом; 27038,05 грн. - несплачені відсотки за користування кредитом; 1531,07 грн. - інфляційні втрати; 337,97 грн. - три проценти річних. Ухвалою суду від 22.03.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, визначено у такий строк та черговість подання заяв по суті справи. Відповідачі у встановлений ухвалою суду про відкриття провадження строк, відзиву на позовну заяву не подали. Так як учасники справи заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 19.07.2021 року між КС «Святий Мартин» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 219-21 відповідно до якого відповідачу [PERSON] було надано кредит в розмірі 49000,00 грн. строком на 30 місяців зі сплатою 48 % річних від суми кредиту та відповідно до умов цього договору [PERSON] зобов`язався щомісячно, згідно з графіком погашення кредиту, сплачувати кредит та проценти за його використання. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 19.07.2021 року між КС «Святий Мартин» та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 219-21, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася відповідати перед КС «Святий Мартин» виконати за [PERSON] у повному обсязі грошові зобов`язання по кредитному договору за умови невиконання або неналежного виконання ним самостійно своїх зобов`язань за кредитним договором. Згідно з п. 4.1 договору поруки № 219-21 від 19.07.2021 року поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором. Так, одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно з ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено п.п. а) п. 5.4.3. кредитного договору, кредитодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та сплати процентів у разі затримання сплати позичальником частини кредиту та/або процентів за користування кредитом на строк, що перевищує один календарний місяць. Так, судом також встановлено, що у зв`язку порушенням умов кредитного договору щодо повернення кредиту КС «Святий Мартин» 31.10.2022 року надіслало відповідачам ідентичні за змістом листи-претензії про погашення заборгованості за кредитним договором в яких зазначено про те, що відповідно до умов договору місячний платіж не внесено, а відтак станом на 26.10.2022 року розмір заборгованості за кредитом становить 43745,07 грн. та нараховані відсотки становлять 19444,38 грн., які необхідно сплатити. З огляду на зазначене слід прийти до однозначного висновку, що КС «Святий Мартин» відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору (п.п. а) п. 5.4.3.) використала право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, надіславши відповідачам письмові вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів. Більше того, слід зазначити про те, що за змістом ст.ст. 526, 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок відповідно до умов договору, тобто, як особа, яка порушила права або законні інтереси іншого суб`єкта - кредитора, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи звернення до суду із відповідним позовом. Враховуючи, що вимоги кредитора та взяті позичальником зобов`язання за кредитним договором в добровільному порядку не виконані на час ухвалення судом рішення, а також ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Тому непред`явлення повідомлення (вимоги) про дострокове виконання зобов`язання з повернення кредиту, чи в разі її направлення: до встановленої дати дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або до закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення, саме по собі не є необхідною умовою подальшого задоволення позову. Відтак, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів. Ненаправлення такого повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту через суд - виконати боржником обов`язок з дострокового повернення кредиту. Таким чином встановлено, що взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № 219/21 від 19.07.2021 року відповідачі не виконали, у зв`язку з чим станом на 26.10.2022 року виникла заборгованість в розмірі 63189,45 грн., з яких: 43745,07 грн. - залишок заборгованості за кредитом; 19444,38 грн. - несплачені відсотки за користування кредитом. З огляду на це, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для дострокового стягнення в примусовому порядку солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 63189,45 грн., з яких: 43745,07 грн. - залишок заборгованості за кредитом; 19444,38 грн. - несплачені відсотки за користування кредитом. Вирішуючи позов в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, а також решти відсотків в заявленому розмірі, суд враховує таке. Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, вказала, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19, зазначила, що правові висновки, подібні до викладених у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає відносини, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і врегульовує відносини, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду також вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, вказала, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року №6-49цс12. Як вже було згадано, в кредитному договір № 219/21 від 19.07.2021 року сторони визначили строк його дії 30 місяці від дати отримання кредиту, тобто до 19.01.2024 року. Повернення кредиту та сплату відсотків позичальник мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи КС «Святий Мартин» кожного місяця кошти упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. При цьому, терміном повернення останньої частини кредиту є 19.01.2024 року. Одночасно також встановлено, що позивач своїми діями змінив термін повернення кредиту у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, шляхом надіслання відповідачам листів-претензій від 26.10.2022 року. Таким чином, права та інтереси кредитодавця, які забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, можуть бути реалізовані, зокрема, у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В той же час, згідно з представленим суду розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних, такі нараховані з 23 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року, тобто в період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування до вчинення КС «Святий Мартин» дій на реалізацію можливостей, передбачених ч. 2 ст. 1050 ЦК України. З огляду на вищенаведене, враховуючи відсутність правових підстав для стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних порядку застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Одночасно, змінивши термін повернення кредиту у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, нарахування передбачених договором процентів за кредитом припинилося з огляду на вище зазначенні висновки Верховного Суду. Відтак, у суду відсутні правові підстави для стягнення відсотків за кредитом, нарахованих після надіслання відповідачам листів-претензій від 26.10.2022 року, у зв`язку з чим у задоволенні вимоги про стягнення відсотків в заявленому розмірі слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги КС «Святий Мартин» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого нею судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідачів на його користь пропорційно задоволеним вимогам. Розмір заявлених вимог - 72652,16 (100 % - 2684,00 грн. - розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з цим позовом), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 63189,45 грн. (86,9 % - 2332,39 грн. - розмір судового збору, пропорційний до задоволеної частини вимог). Таким чином, відповідачів на користь позивача необхідно стягнути 2332,39 грн. (судовий збір) судових витрат, по 1166,19 грн. з кожного.

Outcome: partial