Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

В травні 2022 р. до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю надійшов позов [PERSON] до ПрАТ «СК «Еталон» про стягнення коштів, в якому позивач просила стягнути страхову виплату в розмірі 2295,92 євро, інфляційні втрати в розмірі 83,76 євро, 3 % річних в розмірі 47,74 євро, а всього 2427,42 євро та витрати на правничу допомогу. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 05.02.2021 р. між сторонами було укладено договір комплексного добровільного страхування подорожуючих за межі України №10837-2206140. За умовами договору, його територія - Європа, період страхування- з 25.02.2021 р. по 24.02.2022 р., страхова сума - 30000,00 євро на медичні витрати, франшиза - 100,00 євро. 11.04.2021 р. на території м. Штутгарт стався страховий випадок, внаслідок чого позивачем були понесені медичні витрати в сумі 1345,14 євро, 412,38 євро та 538,40 євро. Відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на Умови комплексного страхування подорожуючих за межі України, що мають характер публічної оферти, оскільки страхове покриття на територію Німеччини не поширюється. Позивач зазначає, що Умови комплексного страхування подорожуючих за межі України, що мають характер публічної оферти, вона не підписувала, тому вони не є складовою договору комплексного добровільного страхування подорожуючих за межі України №10837-2206140 від 05.02.2021 р. Вважає, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування були відсутні. За невиконання вказаного зобов`язання позивачем нараховано інфляційні втрати за період з 31.05.2021 р. по 31.12.2021 р. в сумі 83,76 євро та 3 % річних за період з 31.05.2021 р. по 08.02.2022 р. в сумі 47,74 євро. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо задоволення позову зазначає, позивач, підписуючи договір комплексного добровільного страхування подорожуючих за межі України №10837-2206140, погодилась з Умовами комплексного страхування подорожуючих за межі України, що мають характер публічної оферти, які є частиною договору. Відповідно до зазначених умов, за наявності в закордонному паспорті застрахованої особи національної візи страхове покриття поширюється виключно на територію такої країни. Оскільки позивач мала робочу візу в Польщі, а випадок стався на території Німеччини, були відсутні підстави для виплати страхового відшкодування. Звертає увагу на наявність франшизи в сумі 100 євро за умовами договору №10837-2206140 від 06.02.2021 р. Ухвалою судді від 10.05.2022 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження призначено судове засідання. Ухвалою суду від 26.04.2023 р. відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про направлення за підсудністю до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська цивільної справи №204/1093/22. В судовому засідання представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача заперечила щодо задоволення позову. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. (ч. 1 ст. 211 ЦК України). Суд, вислухавши пояснення присутніх представників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.02.2021 р. між сторонами було укладено договір комплексного добровільного страхування подорожуючих за межі України №10837-2206140 за програмою «А», за яким територія дії - Європа, період страхування- з 25.02.2021 р. по 24.02.2022 р., страхова сума - 30000,00 євро на медичні витрати, франшиза - 100,00 євро. Договір укладено відповідно до Умов комплексного добровільного страхування подорожуючих за межі України (Умови-оферта), що мають характер публічної оферти та розміщені на веб-сайті страховика. Повноцінний договір складається з двох складових частин- цього договору та Умов-оферти. Істотні умови цього договору, передбачені ст. 982 ЦК України та ст. 16 Закону України «Про страхування» містяться в Умовах-оферті. Сторонами не заперечується, що 11.04.2021 р. позивач проходила лікування в Німеччині (м. Штутгарт). Згідно наданих позивачем рахунків (в перекладі на українську мову) 23.04.2021р. виставлено рахунок з переліком послуг на суму 1345,14 євро, 29.07.2021 р. - на суму 412,38 Євро, 06.08.2021 р. - на суму 538,40 євро. Між тим, за своєю правовою природою рахунок на оплату не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Такий висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №915/641/19 від 29 квітня 2020 року. Доказів проведення оплати позивачем за вказаними рахунками не надано. Згідно відповіді СК «Еталон» від 31.05.2021 р. щодо події, яка має ознаки страхового випадку, яка сталася 11.04.2021 р., позивачу відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підстві п.п. 3.5.6 Умов страхування, оскільки випадок стався на території Німеччини, а страхове покриття на територію цієї країни не розповсюджується. Згідно п. 3.5.6 Умов комплексного добровільного страхування подорожуючих за межі України за договором страхування, укладеним за програмою страхування медичних витрат «А» (Економ), та за наявності в закордонному паспорті застрахованої особи національної візи однієї або декількох країн Шенгенської зони, що видана з метою роботи або навчання (включаючи Карту поляка тощо) страхове покриття поширюється виключно на територію такої країни/країн. В такому випадку, страхове покриття на території інших країн Шенгенської зони надається страховиком за окремим договором страхування. З закордонного паспорту позивача вбачається наявність національної візи країни Польщі, а тому страхове покриття поширюється виключно на територію цієї країни. Позивач не погоджується з вказаною відмовою, оскільки з Умовами комплексного добровільного страхування подорожуючих за межі України вона не ознайомлювалась під підпис. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статті 979 ЦК України і статті 16 Закону «Про страхування» (далі - Закон) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону. Оскільки умови договорів приєднання розроблені відповідачем, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим відповідач має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг- страхувальник) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто існує презумпція правомірності наведених правочинів, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні. Тягар спростування презумпції правомірності правочину (або окремих його умов) покладається саме на позивача. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Уклавши договір №10837-2206140 від 05.02.2021 [PERSON] підтвердила своїм підписом, що вказаний Договір укладено відповідно до Умов комплексного добровільного страхування подорожуючих за межі України (Умови-оферта), що мають характер публічної оферти та розміщені на веб-сайті страховика; повноцінний договір складається з двох складових частин- цього договору та Умов-оферти; істотні умови цього договору, передбачені ст. 982 ЦК України та ст. 16 Закону України «Про страхування» містяться в Умовах-оферті. Фактично своїм підписом [PERSON] підтвердила свою здатність виконувати умови цього договору, а також те що всі умови даного договору їй цілком зрозумілі і вона вважає їх справедливими та прийнятними для себе. Тобто, Умови комплексного добровільного страхування подорожуючих за межі України були доведені страхувальнику, [PERSON] з такими умовами була ознайомлена та погодилась з ними. Вказана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 12.04.2022 р. у справі №536/432/20. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження вчинення ПрАТ «СК «Еталон» дій, що мають ознаки нечесної підприємницької практики. Договір підписано сторонами без жодних зауважень, договір є дійсний, в судовому порядку недійсним не визнавався (доказів протилежного суду не надано) Відтак, відсутні підстави для стягнення з відповідача страхової виплати в сумі 2295,92 євро. Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних є похідними від вимоги про стягнення страхового відшкодування, обов`язок щодо виплати якого у ПрАТ «СК «Еталон» не виник, то і підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд не вбачає. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed