Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] (далі по тексту - позивач за первісним позовом/відповідач за зустрічним позовом, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом, [PERSON] ), в якому позивач просив суд: - розірвати договір довічного утримання серія ВВК №334217 від 29 липня 2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який був посвідчений державним нотаріусом київської державної нотаріальної контори Авдієнко В.В. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 29 липня 2004 року між ним та [PERSON] укладено договір довічного утримання серія ВВК №334217, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Авдієнко В.В., відповідно до умов якого [PERSON] передає у власність [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язався забезпечувати [PERSON] матеріально довічно. Проте, як вказує [PERSON] , [PERSON] умови договору не виконує, зокрема, не забезпечує матеріально щомісяця, чим порушує умови укладеного договору, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 жовтня 2022 року для розгляду цивільної справи №760/15111/22 визначено суддю Солом`янського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03 листопада 2022 року відкрито провадження у справи, вирішено здійснити її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позов у строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 30 січня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позов [PERSON] , в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що договір довічного утримання з [PERSON] був укладений з метою убезпечення квартири останнього від шахраїв. Також, у відзиві зазначено, що [PERSON] не мав наміру виконувати умови цього договору, про що ще до підписання договору повідомив [PERSON] . На переконання [PERSON] оспорюваний договір довічного утримання є недійсним у зв`язку з його фіктивністю, у зв`язку з чим ним подано відповідний зустрічний позов, який [PERSON] просив суд прийняти до розгляду та задовольнити його, а у задоволенні первісного позову [PERSON] відмовити. У січні 2023 року відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Одинадцяти київська державна нотаріальна контора про визнання договору довічного утримання недійсним, в якому просить суд: - визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 29 липня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Авдієнком В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №10-818. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] послався на те, що він знайомий з [PERSON] зі шкільних років, приблизно з 1989 року вони товаришували. [PERSON] разом зі своїм батьком [PERSON] зловживали спиртними напоями, внаслідок чого його батько помер. Квартира за адресою: [ADDRESS] приватизована [PERSON] відповідно до розпорядження органу приватизації №31984 від 21 травня 2004 року. У зв`язку зі зловживанням [PERSON] спиртними напоями, у 2004 році останній перебував в безпорадному стані та його паспорт постійно зникав, тому він звернувся до [PERSON] з проханням допомогти йому убезпечити належну йому квартиру. З цією метою, 29 липня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідчений нотаріально. В присутності нотаріуса, як зазначено у зустрічному позові, позивач за зустрічним позовом повідомив [PERSON] про те, що умови цього договору він виконувати не буде, а сам договір уклав виключно з метою убезпечити останнього від квартирних шахраїв та можливого його виселення з квартири. Після укладення договору [PERSON] жодних дій на його виконання не вчиняв, як і не вчиняв жодних дій щодо реєстрації права власності на квартиру в Бюро технічної інвентаризації, у квартирі не проживав, не реєстрував там своє місце проживання та не залишав в ній своїх речей. Позивач за зустрічним позовом стверджує, що обидві сторони договору, укладаючи його, заздалегідь знали, що він не буде виконаний та усвідомлювали, що договір укладається без наміру реального настання наслідків, обумовлених ним. Метою укладення договору було штучне створення підстав для арешту спірної квартири; унеможливлення заволодіння спірною квартирою третіми особами шахрайським шляхом та гарантування забезпечення [PERSON] права проживання у квартирі. На переконання позивача за зустрічним позовом. Дійсні обставини, за яких було укладено договір довічного утримання свідчать про наявність підстав для визнання його недійсним, у зв`язку з чим останній звернувся до суду з цим зустрічним позовом. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року зустрічним позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Одинадцяти київська державна нотаріальна контора про визнання договору довічного утримання недійсним прийнято до спільного розгляду, вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. Підготовче засідання відкладено до 25 квітня 2023 року. 05 квітня 2023 року на адресу суду надійшла спільна заява представників позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним та відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом про відмову від частини позовних вимог за зустрічним позовом, про відмову від позовних вимог за первісним позовом та визнання частини позовних вимог за зустрічним позовом, яка підписана у тому числі власноручно [PERSON] та [PERSON] та в якій зазначено наступне: 1. [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) в особі представника [PERSON] , заявляє про відмову від частини позовних вимог за зустрічним позовом до [PERSON] , зокрема, відмовляється від вимоги про стягнення з [PERSON] судових витрат: судового збору за подання зустрічного позову в розмірі 1073,60 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 14 000,00 грн. 2. [PERSON] (позивач за первісним позовом) в особі представника [PERSON] , заявляє про відмову від усіх позовних вимог, заявлених в первісному позові, зокрема, відмовляється від вимог: - розірвати договір довічного утримання серія ВВК №334217 від 29 липня 2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який був посвідчений державним нотаріусом київської державної нотаріальної контори Авдієнко В.В. - стягнути судові витрати з [PERSON] ; 3. [PERSON] (відповідач за зустрічним позовом) в особі представника [PERSON] , заявляє про визнання частини позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом, зокрема, визнає вимогу: - визнати недійсним договір довічного утримання укладений між [PERSON] та [PERSON] від 29 липня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контри Авдієнком В.В. та зареєстрований в реєстрі за №10-818. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 квітня 2023 року прийнято відмову представника позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвоката Левадного Олександра Олександровича від первісного позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання; провадження у справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання - закрито. В підготовче засідання 25 квітня 2023 року позивач за первісним позовом/відповідач за зустрічним позовом та його представник не з`явились, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення. Відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом та його представник в підготовче засідання також не з`явились, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення. Від представника відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом надійшла письмова заява з проханням проводити засідання за відсутності сторони позивача за зустрічним позовом. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в підготовче засідання не з`явився, хоча і повідомлявся належним чином про дату, час та місце його проведення, письмових пояснень на зустрічний позов не подав, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, зважаючи на визнання зустрічних позовних вимог представником позивача за первісним позовом/відповідача за зустрічним позовом, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів у підготовчому провадженні на підставі статті 200, частини 4 статті 206 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до розпорядження органу приватизації №31984 від 21 травня 2004 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . 29 липня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Авдієнком В.В. та зареєстрований в реєстрі за №10-820, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язався передати у власність [PERSON] належну йому на праві власності квартиру за [ADDRESS] , взамін чого Запорожець зобов`язався надавати [PERSON] довічно матеріальне забезпечення (пункт 1. договору). У відповідності до пункту 6 договору [PERSON] зобов`язався повністю утримувати [PERSON] , забезпечувати його харчуванням, доглядом, необхідною допомогою та зберігати в його безоплатному користуванні вказану квартиру довічно. Вартість матеріального забезпечення сторонами визначена в сумі 100 гривень на місяць (пункт 7 договору). У пункті 18 договору сторони договору засвідчили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Крім того, 29 липня 2004 року державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори на підставі статті 73 Закон України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням договору довічного утримання було накладено заборону відчуження на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] , до припинення чи розірвання договору довічного утримання. Заборона відчуження на квартиру зареєстрована в реєстрі за №10-819 та в реєстрі заборон за №418. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №321335893 від 28 січня 2023 року, 29 липня 2004 року у реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №83877 зареєстровано заборона на нерухоме майно, а саме, на квартиру [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання (догляду) серії ВВК 334217 від 29 липня 2004 року. Вважаючи, що спірний договір довічного утримання був укладений без наміру реального настання наслідків, обумовлених ним, [PERSON] звернувся до суду із цим зустрічним позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина 1 статті 1 ЦК України). Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Суд зазначає, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що «недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Так, звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 29 липня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної конторою за № 10-818, [PERSON] послався на те, що спірний правочин мав фіктивний характер, а також на те, що умови договору ним не виконувалися. Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним (стаття 745 ЦК України). Відповідно до частин 1 та 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в усіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд наголошує, що [PERSON] надано докази на підтвердження факту фіктивності спірного договору довічного утримання, зокрема, підтверджено, що впродовж тривалого часу (з 29 липня 2004 року) ним не було вчинено жодних дій з метою реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання (догляду) від 29 липня 2004 року, укладеного з [PERSON] . Також, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] не зареєстрований у вказаній вище квартирі, що належить [PERSON] на праві приватної власності. Таким чином, обравши способом захисту своїх прав визнання договору довічного утримання недійсним, позивач у силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін позивач за зустрічним позовом довів правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Більш того, слід також наголосити у на тому, що [PERSON] не спростував жодним чином доводи [PERSON] , а навпаки, відмовився від заявлених ним позовних вимог про розірвання цього договору довічного утримання (догляду) від 29 липня 2004 року, що, на переконання суду, також свідчить про відсутність наміру й з боку [PERSON] на виконання умов цього договору. Щодо доводів [PERSON] , як на підставу недійсності укладеного договору, про те, що ним не виконувалися умови укладеного договору, суд наголошує, що невиконання умов договору довічного утримання не є підставою для визнання його недійсним, а було підставою для звернення до суду [PERSON] з позовом про його розірвання, від якого останній відмовився та ця відмова прийнята судом. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частинами 1, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, відповідно, про наявність правових підстав для їх задоволення. Враховуючи, що сторонами у справі у спільній заяві від 05 квітня 2023 року заявлено про відмову від вимоги щодо розподілу судових витрат між сторонами, судом не вирішується вказане питання. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved