Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

У січні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину. Посилався на те, що 29.01.2022 року між [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності діяла [PERSON] , та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Зазначений договір було укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено не було. Згідно п.1.1 попереднього договору купівлі-продажу, сторони зобов`язались у майбутньому, в обумовлений у п.6.1 цього договору строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири. У п.2.1 Договору сторони домовились, що продаж квартири за основним договором буде здійснено за ціною 956600, що згідно офіційного курсу НБУ становить 33000 доларів США. На підтвердження зобов`язання щодо укладення основного договору купівлі-продажу квартири і на забезпечення виконання цього зобов`язання позивачем на підставі п.5.1. Договору було сплачено продавцю 28987 грн. 90 коп. авансу, що підтверджено самим договором. Основний договір купівлі-продажу мав бути укладений між сторонами не пізніше 29.03.2022 року, в додатково обумовленому місці та час. Проте, основний договір купівлі-продажу в обумовлений строк між сторонами укладено не було, оскільки відповідач від цього відмовилась, пояснюючи це війною в Україні. Сплачений позивачем аванс у сумі 28987 грн. 90 коп. [PERSON] повернути відмовляється. Вказував на те, що попередній договір купівлі-продажу мав бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням, оскільки попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Отже, на виконання нікчемного правочину відповідач одержав від позивача грошові кошти в загальній сумі 28987 грн. 90 грн., які повинен повернути. Просив застосувати до попереднього договору купівлі-продажу від 29.01.2022 року, укладеного між [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності діяла [PERSON] , та [PERSON] наслідки нікчемного правочину та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 28987 грн. 90 коп., які були сплачені відповідно до цього договору, та понесені судові витрати: судовий збір та витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 гривень. Ухвалою суду від 16.01.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідачем [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання дійсним попереднього договору купівлі-продажу. У позовній заяві [PERSON] посилалась на те, що 29.01.2022 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу. Даний договір було складено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г. На момент складання в офісі нотаріуса були присутні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . На підтвердження зобов`язання щодо укладення договору купівлі-продажу квартири і на забезпечення виконання зобов`язання відповідачем було сплачено позивачу суму забезпечення у розмірі 28987 грн. 90 коп. За домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення основного договору повинно було здійснитися не пізніше 29.03.2022 року до 19 год. 00 хв. Після укладення попереднього договору купівлі-продажу [PERSON] більше не подавала оголошення про продаж квартири. У визначений час укладення та посвідчення основного договору не відбулось із вини [PERSON] , оскільки у нього не були в наявності всі необхідні для цього документи. Оскільки відповідач розуміє, що сума забезпечення виконання зобов`язання в розмірі 28987 грн. 90 коп. йому не буде повернута, він звернувся до суду з позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Після складання попереднього договору, відповідач [PERSON] повідомив, що він не бажає його нотаріально посвідчувати, оскільки квартира їм сподобалася і він її точно купує. Єдине що його хвилювало - це отримання дозволу Служби у справах дітей на відчуження та придбання квартири. Просила визнати попередній договір купівлі-продажу від 29.01.2022 року, укладений між [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності діяла [PERSON] та [PERSON] - дійсним та стягнути на її користь понесені судові витрати. 04.04.2023 року зустрічну позовну заяву було прийнято до спільного розгляду з первісним та об`єднано в одне провадження. Одночасно судом за клопотанням представника відповідача витребувано від Служби у справах дітей ЧМР витяг з рішення №265/17 від 24.05.2022 року. Представником позивача було подано відзив на зустрічну позовну заяву. У відзиві представник позовні вимоги не визнав. Зазначив, що на виконання п.5.1 [PERSON] було сплачено продавцю 28987 грн. 90 коп. авансу. Вказана грошова сума, на думку позивача, згідно вимог ст.570 ЦК України є саме авансом, який підлягав поверненню. Від укладення основного договору відмилась саме відповідач [PERSON] , пояснюючи це війною в Україні. Вказував на те, що [PERSON] , звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою, просить визнати попередній договір купівлі-продажу дійсним, проте не зважає на те, що зобов`язання за цим попереднім договором є припиненим внаслідок не укладення у строк до 29.03.2022 року основного договору. Просив відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. Відповідачем відзиву на первісну позовну заяву подано не було. 04.04.2023 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача у судове засідання не з`явився. У поданій до суду заяві просив розглянути справу у його відсутності. Первісний позов підтримав та просив задовольнити. Зустрічну позовну заяву не визнав, просив відмовити у її задоволенні. Представник відповідача у судовому засіданні зустрічну позовну заяву підтримав. Пояснив, що сторонами у попередньому договорі було визначено умови основного договору. [PERSON] від укладення основного договору не ухилялась. Нотаріально-посвідчувати даний договір відмовився саме [PERSON] . Відповідач, розраховуючи на те, що позивач купить квартиру, зняла її з продажу. Просив зустрічний позов задовольнити. Первісний позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Також зазначив, що заявлені вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу є неспіввмірними та не підлягають стягненню з відповідача. Третя особа [PERSON] , яка була допитана судом у якості свідка, зазначила, що є невісткою відповідача, яка перебуває за кордоном. Відповідач склала на її ім`я довіреність. 27.01.2022 року їй зателефонував позивач та запропонував укласти попередній договір у знайомого нотаріуса 29.01.2022 року. Вони туди приїхали, оформили договір, надали усі необхідні документи, проте [PERSON] не захотів його нотаріально посвідчувати, оскільки запевняв, що придбає квартиру. Витрати на нотаріальне посвідчення попереднього договору мав нести саме [PERSON] . За попереднім договором їй було передано кошти у сумі 28987 грн. 90 коп. Позивач сказав їм, що спочатку йому необхідно отримати дозвіл Органу опіки та піклування ЧМР на продаж будинку, в якому зареєстрована неповнолітня дитина. Проте, до 29.03.2022 року основний договір не було укладено з вини [PERSON] , який відмовився його укладати. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] її двоюрідна сестра. [PERSON] хотів придбати квартиру, яка належить на праві власності її сестрі. Вона на прохання [PERSON] показала позивачу квартиру. Після цього вони надали усі необхідні документи, з`явились до нотаріуса, якого запропонував позивач. [PERSON] дав їм аванс і не захотів нотаріально-посвідчувати договір. У визначений час основний договір не було укладено з вини [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом було встановлено, що 29.01.2022 року між [PERSON] , від імені та в інтересах якої на підставі довіреності діяла [PERSON] , та [PERSON] було підписано попередній договір купівлі-продажу (а.с.11-12). Згідно умов вказаного договору, сторони зобов`язуються у майбутньому, в обумовлений в п.6.1 цього договору строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири (п.п.1.1). Нерухоме майно за цим договором та, відповідно за основним договором, є належна продавцю квартира [ADDRESS] , загальною площею 36,40 кв.м., в тому числі житловою 19,00 кв.м. Відчужувана квартира належить [PERSON] (п.п.1.2-1.4). Сторони домовились, що продаж квартири за основним договором буде здійснено за ціною 956600 грн. 70 коп., що є еквівалентом 33000 доларів США(п.п.2.1). Вартість нотаріального оформлення основного договору, а також усі витрати, пов`язані з його оформленням, за домовленістю сторони сплачують у рівних частках (п.п.2.2). У розділі 3 сторони погодили, що продавець зобов`язується укласти з покупцем основний договір у термін, місці та на умовах, встановлених цим договором; не вчиняти дій спрямованих на відчуження квартири або виникнення прав третіх осіб щодо квартири. На момент укладення основного договору мати в наявності всі необхідні документи для відчуження квартири, а саме: експертну оцінку майна, довідку форми №3, довідки про відсутність заборгованості зі сплати електроенергії та інших комунальних послуг. У розділі 4 сторони погодили основні обов`язки покупця, а саме: покупець зобов`язаний укласти основний договір у термін, місці та на умовах, встановлених договором. Прийняти нерухоме майно у визначені основним договором строки. Не змінювати в односторонньому порядку строк укладення і нотаріального посвідчення основного договору та умов купівлі квартири. На підтвердження зобов`язання щодо укладення договору купівлі-продажу квартири і на забезпечення виконання цього зобов`язання покупцем сплачується продавцю сума забезпечення виконання зобов`язання в розмірі 28987 грн. 90 коп., що є еквівалентом 1000 доларів США. Зазначена сума отримана продавцем від покупця до моменту підписання даного договору в повному обсязі (п.5.1). Якщо договір купівлі-продажу не буде укладено протягом строку, встановленого у п.6.1 Договору, з вини продавця, то продавець зобов`язаний протягом 3 днів повернути покупцю суму забезпечення виконання зобов`язання, отриману за даним договором. Якщо договір не буде укладено з вини покупця, то сума забезпечення виконання зобов`язання, отримана за даним договором, залишається у продавця (п.п.5.3, 5.4). За домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення основного договору здійснюватиметься не пізніше 29.03.2022 року до 19 год. 00 хв. Вказаний договір нотаріально посвідчено не було. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про застосування наслідків нікчемності правочину шляхом стягнення грошових коштів, вважаючи правочин нікчемним. Відповідач, у свою чергу, звернулась до суду з позовними вимогами про визнання попереднього договору купівлі-продажу від 29.01.2022 року дійсним. Даючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне: Так, відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Положеннями ст.203 Кодексу установлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України в редакції на час написання розписки). Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу (стаття 209 ЦК). Згідно ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст.220 Кодексу у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16-ц, провадження № 61-9087св21, зазначено, що визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України конвалідація можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 628 Кодексу). Відповідно до положень ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ст.635 ЦК України, в редакції чинній на момент укладення спірного правочину, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку укласти в майбутньому основний договір на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена , - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Положеннями ст.655 Кодексу визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК). Таким чином, попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна обов`язково підлягає нотаріальному посвідченню. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України). Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч. 3 ст. 640 ЦК України). Аналіз змісту попереднього договору від 29.01.2022 року дає підстави для висновку, що він містить зобов`язання сторін про укладення у визначений ними час договору купівлі-продажу в майбутньому на умовах, встановлених попереднім договором, також сторони обумовили предмет майбутнього договору купівлі-продажу, його ціну та інші істотні умови основного договору; містить і умови про порядок забезпечення виконання зобов`язання укласти основний договір. Проте, попередній договір не посвідчено нотаріально. Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. У пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що: «не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту». Як було встановлено судом, на виконання попереднього договору [PERSON] було передано [PERSON] кошти в сумі 28987 грн. 90 коп., а отже договір було частково виконано, а тому суд вважає, що заявлені позивачем вимоги є належним способом захисту. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.1 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Згідно ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року, провадження № 6-1288цс17, викладено правовий висновок, про те, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Тобто, для вирішення даного спору, необхідно встановити, чому спірний правочин не було нотаріально посвідчено, чи дійсно позивач ухилився від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 199/3784/19(провадження № 61-458св21). Проаналізувавши зміст оспорюваного правочину від 29.01.2022 року та аргументи сторін, суд приходить до висновку, що відповідач у визначеному Законом порядку не довела факту ухилення позивача від нотаріального посвідчення попереднього договору купівлі-продажу. Так, у поданій до суду зустрічні позовній заяві відповідач вказує на те, що попередній договір купівлі-продажу був укладений у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріусу Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г. Тобто, обидві сторони договору були присутні у нотаріальній конторі, у них була реальна можливість нотаріально посвідчити даний правочин, проте цього зроблено не було. Покази третьої особи [PERSON] , яка на підставі довіреності укладала спірний правочин від імені відповідача та була допитана судом у якості свідка, та свідка [PERSON] про те, що [PERSON] ухилився від нотаріального посвідчення правочину, оскільки саме він мав нести витрати на його нотаріальне посвідчення, суд до уваги не приймає. Так, як передбачено абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією стороною факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Згідно роз`яснень пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо( частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Суд звертає увагу на те, що у попередньому договорі купівлі-продажу від 29.01.2022 року не зазначено про те, що витрати на його нотаріальне посвідчення мав нести одноособово позивач. З огляду на вищенаведене відсутні підстави для оцінки як належного доказу показів свідків [PERSON] та [PERSON] . Крім цього, [PERSON] є особою, яка підписувала від імені відповідача попередній договір на підставі довіреності, а свідок [PERSON] є двоюрідною сестрою відповідача, що може викликати сумніви у їх об`єктивності та достовірності. Аргументи відповідача, викладені у зустрічній позовній заяві, про те, що у визначений час укладення та посвідчення основного договору не відбулось із вини [PERSON] , оскільки у нього не були в наявності всі необхідні для цього документи суд відхиляє. Так, як зазначалось вище сторони у правочині погодили обов`язки продавця, серед яких зокрема саме на [PERSON] було покладено обов`язок на момент укладення основного договору мати в наявності всі необхідні документи для відчуження квартири. Жодних обов`язків з приводу збирання необхідних для укладення договору документів у [PERSON] не виникало. Окрім того, суд звертає увагу на те, що вказані документи були необхідні для укладення основного договору, в той час як спір між сторонами виник у зв`язку з дійсністю/недійсністю попереднього договору. Будь-яких обгрунтованих доводів та фактів ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення договору 29.01.2022 року відповідачем та її представником наведено не було. Суд звертає увагу на те, що сторони усвідомлюють нікчемність правочину в силу припису закону, а тому метою звернення заінтересованої особи - [PERSON] до суду із зустрічною позовною заявою є надання юридичної сили, легітимності такому нікчемному правочину шляхом прийняття про це судового рішення, що і зумовить настання відповідних прав та обов`язків у сторін правочину. Повноваження суду щодо узаконення нікчемного правочину чітко та недвозначно передбачені цивільним законодавством. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 750/3917/17, у кожному з наведених випадків відповідний правочин є нікчемним у силу прямої вказівки закону на те і ці підстави існуючої нікчемності правочину, як і обставини, у зв`язку з якими вони склалися, визнаються та не оспорюються сторонами. Сторони усвідомлюють, що правочин не спричинив та не спричинятиме в майбутньому будь-яких правових наслідків, крім наслідків його нікчемності, не спричиняє прав і обов`язків, які малися на меті внаслідок вчинення такого правочину. Тож визнання нікчемного правочину дійсним на підставі рішення суду є можливе у випадках, прямо встановлених цивільним законодавством, тоді цивільні права і обов`язки виникають з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України), а без такого рішення суду не існували та не існуватимуть. Як вбачається зі змісту спірного правочину, термін його дії, зважаючи на те, що сторони укладали попередній договір, припинився 30.03.2022 року. При цьому, зустрічну позовну заяву подано відповідачем до суду лише 08.02.2023 року. У матеріалах справи відсутні будь-які докази тих обставин, що в період часу з 29.01.2022 року до 30.03.2022 року [PERSON] висловлювала намір виконати вимоги закону щодо нотаріального посвідчення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, а [PERSON] - ухилився від його нотаріального посвідчення і що така можливість втрачена. За викладених обставин, суд вважає, що під час розгляду справи судом не встановлено факту ухилення позивача від нотаріального посвідчення договору, заперечення вчинити такі дії на вимогу іншої сторони правочину, а тому приходить до висновку, що вимоги зустрічної позовної заяви необгрунтовані та задоволенню не підлягають. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10, п.13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Реституція застосовується тоді, коли майно, що передане за недіючим правочином, залишається у його сторони. Правові наслідки недійсності правочину передбачені статтею 216 ЦК України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно роз`яснень наданих у пунктах 5 і 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину. Тобто, за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину. Застосування таких наслідків іменується двосторонньою реституцією, яка застосовується незалежно від наявності чи відсутності вини у діях учасників правочину щодо його недійсності. Отже, наслідком вчинення нікчемного правочину повинно бути повернення сторін договору у попереднє становище, а саме повернення [PERSON] сплачених ним на користь [PERSON] коштів у сумі 28987 грн. 90 коп. З урахуванням заявлених первісних позовних вимог, встановлених по справі обставин, вимог матеріального закону, у тому числі положень статті 216 ЦК України, згідно яких вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину однією із сторін правочину, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають до задоволення. Також позивач просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 гривень. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, позивачем було долучено до позовної заяви: договір про надання правової допомоги від 14.11.2022 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Новіковим О.П., у якому визначено, що за правову допомогу клієнт сплачує адвокату винагороду у розмірі 15000 гривень, ордер, акт приймання-передачі послуг. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Постановою від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17 Верховний Суд висловив наступну позицію: «Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта». Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Так, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно вимог ч.5 ст.137 ЦПК України у разі дотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Під час судового розгляду представник відповідача заявив про те, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу є необгрунтованим, а тому не підлягає задоволенню. Даючи оцінку зазначеним вище аргументам, суд враховує їх з огляду на складність справи та наявність численної усталеної судової практики в аналогічних справах, ціну справи та її значення для сторін, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, та приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 гривень є неспіввмірним та підлягають зменшенню до 8000 гривень.

Outcome: approved