Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2000 р., укладеного з [PERSON] . Через тривалий час позивач вирішив оформити право власності на земельну ділянку, на якій розташоване належне йому на праві власності домоволодіння. В 2008 р. він звертався з проханням про приватизацію земельної ділянки до голови міської ради міста Дніпропетровська Куліченко І.І. з проханням про приватизацію земельної ділянки за адресою [ADDRESS] і отримав відповідь від в. о. начальника земельного управління Н.А. Левковича про необхідність вибору землевпорядної організації для розробки необхідної технічної документації та приватизації. Про те, що земельна ділянка вже приватизована, позивачу не повідомили. Позивач від [PERSON] після укладення договору-купівлі продажу домоволодіння отримав первинні документи на земельну ділянку, які видавалися для будівництва будинку по [ADDRESS] , та згідно їх даних площа даної земельної ділянки складає 0,0300 га, а згідно матеріалів технічної інвентаризації домоволодіння площа була іншою, значно меншою - 0,0234 га., в зв?язку з чим позивач почав звертатися за роз?ясненнями в різні органи місцевого самоврядування та органи державної влади з питань земельних правовідносин.\~ У серпні 2021 р. він дізнався від Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (лист від 16.08.2021 №Є -579/0-1325/6-21, та Дніпровської міської ради від 23.09.2021 №8/3-1906 про те, що попереднім власником домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , була [PERSON] . Проте, згідно договору обміну від 16.10.1998 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , власником вищевказаного житла став [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 05 листопада 1999 р. за реєстром №4-1442 та зареєстрованому в Дніпропетровському БТІ 10 квітня 2000 року за реєстровим №617- 351-274, стала спадкоємцем майна [PERSON] - будинку, розташованого на земельній ділянці по [ADDRESS] , а 09.10.2000 р. продала будинок позивачу. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, вперше рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 18.06.1998 р. №1171 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 0,0234 га після проведення інвентаризації ділянки було скасовано виконавчим комітетом цієї ж ради, оскільки не відповідало вимогам чинного законодавства, бо значно зменшувало площу ділянки. Після інвентаризації ділянки рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради №2250 від 19.11.1998 р. земельна ділянка (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,02501 га була передана безоплатно у приватну власність [PERSON] . На переконання позивача, рішення від 19.11.1998 р. виконавчого комітету Дніпровської міської ради також було незаконним, бо на той час [PERSON] вже не була власником домоволодіння за адресою [ADDRESS] , оскільки за договором обміну власником вже був гр. [PERSON] . Крім того площа ділянки, яка підлягала приватизації, була також значно зменшена, бо згідно первинних документів, які були видані на будівництво будинку за адресою [ADDRESS] , площа земельної ділянки складала 0,030 га (300 м2). Рішень, що дозволяють зменшити площу ділянки з 0,0300 га до 0,02501 га або 0,0234 га виконавчий комітет Дніпровської міської ради не приймав, відтак, підстави для зменшення площі земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , відсутні. На підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради №2250 від 19.11.1998 р. на ім`я [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ДПІД N° 020596 від 19.01.1999 р. та зареєстровано за нею право власності на земельну ділянку (площа 0,02501 га, адреса: [ADDRESS] ). Предмет позову становлять наступні вимоги: -про визнання недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №2250 від 19.11.1998 р. в частині передачі безоплатно у приватну власність та надання у користування [PERSON] в [ADDRESS] присадибної земельної ділянки загальною площею 0,02501 г; -про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДПД №020596 від 19.01.1999 р. площею 0,02501 га, що розташована в [ADDRESS] ; -про визнання за позивачем право власності на земельну ділянку загальною площею 0,030 га, що розташована в [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав повністю, просив суд його задовольнити. Відповідач позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову. Відповідач не скористався правом надання відзиву на позовну заяву. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, зокрема, на підставі договору обміну від 16.10.1998 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , власником будинку [ADDRESS] , став [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину, виданого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 05 листопада 1999 р. за реєстром №4-1442 та зареєстрованому в Дніпропетровському БТІ 10 квітня 2000 року за реєстровим №617- 351-274, стала спадкоємцем майна [PERSON] - будинку, розташованого на земельній ділянці по [ADDRESS] . Позивач є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2000 р., укладеного з [PERSON] (а.с. 33, 37-38). Відповідно до акту відводу земельної ділянки від 28.01.1958 р., виконаний відвід в натурі земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво забудовника [PERSON] , яка розташована у [ADDRESS] , загальною площею 300 кв.м (а.с. 24). Відповідно до довідки про землекористування від 01.02.1958 р., ділянка по [ADDRESS] перебуває у користуванні [PERSON] на підставі рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради депутатів трудящих від 31.12.1957 р, всього площа 300 кв.м (а.с. 25). Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради від 19.11.1998 р. «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок громадянам в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська» №2250 ухвалено передати у приватну власність та надати у користування громадянам земельні ділянки в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська згідно з додатком (а.с. 35). Право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0250 га за адресою [ADDRESS] , на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] від 19.01.1999 р. (а.с. 39, 28). Як встановлено судом на підставі відповіді з Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори від 24.02.2023 р., [PERSON] померла [INFO] , після померлої до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с. 90). Процесуальні дії у справі: -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2022 р. клопотання [PERSON] про звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви до виконавчого комітету Дніпровської міської ради та [PERSON] про визнання недійсним та скасування частково рішення, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та про визнання права власності на земельну ділянку задоволено, звільнено [PERSON] від сплати судового збору за подання позовної заяви; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.12.2022 р. клопотання [PERSON] про витребування доказів задоволено, витребувано з Головного управління\~Держгеокадастру у\~Дніпропетровській області\~засвідчену копію\~державного акту\~на право\~власності на\~земельну ділянку\~серії \~ДПЛ №020596\~від 19.01.1999\~року,\~площею 0,02501\~га,\~яка розташована\~ по [ADDRESS] ;\~ -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2023 р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до виконавчого комітету Дніпровської міської ради та [PERSON] про визнання недійсним та скасування частково рішення, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та про визнання права власності на земельну ділянку; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2023 р. за клопотанням позивача про витребування доказів витребувано з Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори докази: інформацію чи заводилася спадкова справа після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , за умови якщо спадкова справа була відкрита інформацію про номер спадкової справи, дату її заведення, місце заведення спадкової справи, інформацію про коло спадкоємців, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка подала заяву про відкриття спадщини (за наявності), відомості про нотаріуса, в провадженні якого знаходиться спадкова справа, місце зберігання спадкової справи, відомості про реєстратора; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.04.2023 р. за клопотанням представника відповідача провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним та скасування частково рішення, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та про визнання права власності на земельну ділянку закрито. Правовідносини між\~учасниками даної\~справи виникли\~із захисту\~права власності\~позивача на\~земельну ділянку,\~на якій\~розташований належний\~позивачу на\~праві приватної\~об`єкт нерухомості\~(житловий\~будинок).\~ Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158\~Земельного кодексу України\~виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку. Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії землі житлової та громадської забудови (пункт «б» частини першої статті 19 ЗК України). За змістом статті 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Відповідно до статті 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. За положеннями частини першої статті 21 Закону України «Про основу містобудування» визначення територій для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації з урахуванням планів земельно-господарського устрою. Нормативним документом, що визначають правовий режим земель населених пунктів, є ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів, затверджені наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173. Згідно з діючим на час видачі державного акта ДПД * № 020596 від 19 січня 1999 року законодавством, зокрема ЗК України від 18 грудня 1990 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах «Про затвердження порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України» від 15 лютого 1993 року № 10 (втратив чинність 09 квітня 2003 року), громадянам України передаються безплатно земельні ділянки, надані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального дачного і гаражного будівництва. Передача громадянам України безплатно у приватну власність земельних ділянок, вказаних у частині першій цього пункту, провадиться тільки один раз по кожному виду їх цільового використання, про що обов`язково робиться Радами народних депутатів відповідна відмітка у паспорті або документі який його замінює, та інші. Згідно з частинами першою, другою статті 67 ЗК України № 561-XII від 18 грудня 1990 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. В силу ст.19\~Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За положеннями частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється гідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; знання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів хисту (стаття 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 393\~Цивільного кодексу України\~правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч. 1 ст. 393\~Цивільного кодексу України\~якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Як встановлено судом набуття [PERSON] у власність земельної ділянки мало місце після переходу права на житловий будинок, який на ній розміщеній, до іншої особи (гр. [PERSON] ), що підтверджується відповідним договором обміну (а.с. 33). Отже, набуття права власності на земельну ділянку, яка на законних підставах перебуває в постійному користуванні іншої особи, є прямим порушенням прав такої особи на належне користування землею, у зв`язку з чим підлягають задоволенню вимоги позову про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №2250 від 19.11.1998 р. в частині передачі безоплатно у приватну власність та надання у користування [PERSON] в [ADDRESS] присадибної земельної ділянки площею 0,02501 га, та про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДПД* №020596 від 19.01.1999 р. площею 0,02501 га, що розташована в [ADDRESS] . Відмовляючи в задоволенні вимоги позову про визнання права власності на земельну ділянку, суд керується наступним. Згідно з ч. 1 ст. 16\~Цивільного кодексу України\~кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ч. 2 ст. 373\~Цивільного кодексу України\~право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно зі статтею 125\~Земельного кодексу України\~ право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Як вже зазначалося вище, статті 116, 118\~Земельного кодексу України\~передбачають,\~що громадяни\~та юридичні\~особи набувають\~права власності\~або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади. Частиною 5 ст. 116\~Земельного кодексу України\~визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Таким чином, виходячи з вищенаведеного, чинним ЗК передбачений окремий порядок передачі у власність земельної ділянки, за умови дотримання якого земельна ділянка може бути набута в власність, та лише у разі відмови у передачі фізичній особі (позивачу) земельної ділянки у власність, порушені права підлягають судовому захисту. На даний час позивач не вчинив дій, направлених на дотримання вказаного порядку, таким чином, підстави для задоволення даної вимоги позову відсутні. Щодо розподіл судових витрат (п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Ухвалою суду від 19.12.2022 р. позивача звільнено від сплати судового збору, відтак, судові витрати підлягають компенсуванню за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial