Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся в суд із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» (далі - відповідач) у якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог на суму франшизи, що становить 2000,00 грн, просить суд стягнути з відповідача страхове відшкодування у розмірі 52941,80 грн та моральну шкоду у сумі 5000,00 грн; вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що 15.02.2020 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі водіїв автомобілів марок «Renault Megane», д.н.з. [NUMBER] та «Nissan X-Trail», д.н.з. [NUMBER] . Автомобілі отримали технічні пошкодження. Позивач звернувся до страховика із заявою про настання страхового випадку, однак отримав відмову у відповідності до п. 36.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки відсутня інформація про наявність у діях іншого водія ДТП складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Однак, в порядку виключення прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 50% від нарахованої суми, яку отримав у листопаді 2021 року. Позивач із таким розмір страхованої виплати не погоджується, адже таке суперечить вимога ст. 29 зазначеного Закону, оскільки страхове відшкодування становить витрати, пов`язанні з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, включаючи витрати на усунення пошкоджень. Справа про адміністративне правопорушення відносно іншого водія ДТП [PERSON] закрита у зв`язку із його смертю. Вважає таку обставину не реабілітуючою щодо спростування факту наявності його вини. У зв`язку із наведеним просить позов задовольнити та виплати страхове відшкодування у розмірі матеріальних збитків заподіяних ДТП від 15.02.2020. Разом із тим, позивачу заподіяна моральна шкода через невиплату страхового відшкодування у повному обсязі, а тому просить стягнути таку у розмірі 5000,00 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України здійснити розподіл судових витрат. Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що позивачем при подані до відповідача документів щодо виплати страхового відшкодування не надано документів, які б підтверджували вину у ДТП іншого водія, адже провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку із смертю особи, а відтак у відповідача були підстави для прийняття рішення передбаченого ст. 36.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Однак, у порядку виключення було виплачено страхове відшкодування в розмірі 50 % нарахованої суми, тобто у сумі 40469,77 грн. Вважає, що розмір невиплаченої суми страхового відшкодування у сумі 58144,15 грн є завищеним та повинен становить у розмірі 40469,77 грн. Щодо стягнення моральної шкоди, то у такій просить відмовити, адже розмір грошового відшкодування моральної шкоди не підтверджено жодними доказами та така шкода відшкодовується у разі заподіяння потерпілому від ДТП ушкодження здоров`я. Просить у позові відмовити повністю. У відповідності до ст. 141 ЦПК України просить здійснити розподіл судових витрат. Позивачем подано до суду відповідь на відзив, який містить пояснення аналогічні обставинам викладених у позовній заяві. 10 січня 2022 року ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Ковбасюк О. О. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 20 квітня 2023 року ухвалою суду задоволено заяву позивача про відвід судді Ковбасюк О. О. 21 квітня 2023 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Головуючим суддею визначено Якимець О. І. 25 квітня 2023 року ухвалою судді прийнято до розгляду позовну заяву за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. У судовому засіданні сторона позивача підтримали позов та просить такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті. У судове засідання представник відповідача не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце цього засідання, а тому з урахуванням думки сторони позивача, наявністю відзиву на позов, з метою дотримання строків розгляду цієї справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами та положеннями законодавчих актів, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 15.02.2020 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «Renault Megane», д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «Nissan X-Trail», д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Складено протоколи про адміністративні правопорушення за ст. 124 КУПАП відносно обох водіїв. 09 лютого 2021 року постановою Печерського районного суду м. Києва у справі №757/18812/20-п провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. Постановою Київського апеляційного суду від 16 червня 21021 року постанову суду першої інстанції залишено без змін /а.с. 37-44/. 17 травня 2021 року постановою Печерського районного суду м. Києва у справі №757/18815/20-п [PERSON] визнано винним у вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУПАП, а провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року постанову суду першої інстанції скасовано, а провадження у справі закрито, у зв`язку зі смертю [PERSON] , на підставі пункту 9 статті 247 КУпАП. Згідно з протоколу про адміністративне правопорушення [PERSON] 15.02.2020 о 13.40 год., керуючи автомобілем марки «Renault Megane», д.н.з. [NUMBER] , рухаючись на перехресті вулиць Підвисоцького та вулиці М. Бойчука перед початком руху під час подання сигналу світлофора, що дозволяє рух, в порушення п. п. 10.1, 16.5 ПДР, не надав дорогу автомобілю марки «Nissan X-Trail», д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , що завершував рух через перехрестя. Внаслідок ДТП автомобілі отримали пошкодження. У постанові суду першої інстанції аналізовано зібрані докази у справі та суд прийшов до висновку про доведеність вини [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. У зв`язку із смертю [PERSON] постановою суд апеляційної інстанції провадження у справі закрито у відповідності до п. 9 ст. 247 КУпАП. Отже, вина [PERSON] , не встановлена судовим рішенням /а.с. 31-36/. Автомобіль марки «Renault Megane», д.н.з. [NUMBER] застрахований АТ «СК «АРКС», згідно з полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 29 листопада 2019 року № ЕР156424371 (далі - договір). У зв`язку із ДТП, яка мала місце 15.02.2020, [PERSON] цього ж дня звернувся до страховика АТ «СК «АРКС» із заявою про подію та виплату за договором. Листом страхової компанії «АРКС» від 08.11.2021 № 01297/14 [PERSON] повідомлено під відсутність підстав для прийняття компанією рішення про виплату страхового відшкодування у відповідності до п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто відсутнє судове рішення, яке набрало законної сили, та підтверджує вину [PERSON] в ДТП, яка мала місце 15.02.2020. Проте, АТ «СК «АРКС», в порядку виключення прийняла рішення про виплату [PERSON] страхового відшкодування у розмірі 50 % від нарахованої суми /а.с.12-13/. 10 листопада 2021 року страховою компанією «АРКС» виплачено [PERSON] страховий платіж у розмірі 40267,42 грн, тобто 50 % від нарахованої суми, що підтверджено довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 21.12.2021 /а.с. 45/. У зв`язку з тим, що страхову виплату не було виплачено повністю у відповідності до укладеного договору страхування, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Одним із доводів відповідача щодо невиплати страхового відшкодування у повному обсязі є не подання страхувальником судового рішення, яке б підтверджувало вину [PERSON] у вчиненні ДТП, яка мала місце 15.02.2020. Однак такі доводи відповідача, що стали підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі, а лише здійснено частково, суд оцінює критично, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно вказаного Закону є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. ст. 3, 5 Закону). Згідно ст. 6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. На відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Тобто, страховик - АТ «СК «АРКС»» за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує шкоду в межах страхових сум і лише ту, яка визначена та оцінена в порядку, встановленому законом. Згідно з ст. 12 Закону розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Відповідно до ст. 29 Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Згідно з п. 36.2 ст. 36 Закону якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Відповідно до висновків про застосування норм права, викладених у постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Згідно з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року (справа № 910/18319/16), як убачається з постанови суду провадження у справі про притягнення особи до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрито на підставі пункту 7 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення (закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу). З правового аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП. Повертаючись до матеріалів цієї справи судом установлено, що судовим рішенням суду апеляційної інстанції провадження у справі № 757/18815/20-п про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] закрито у зв`язку із смертю останнього, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 247 КУПАП. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: - шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; - за наявності вини лише особи, якій завдано шкоду, вона їй не відшкодовується; - за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Таким чином, спір про відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 Цивільного кодексу України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 (справа № 927/623/18) на виконання вимог статті 1188 Цивільного кодексу України, необхідно встановити ступінь вини кожного із володільців джерела підвищеної небезпеки перед іншим із них, та, виходячи з встановленого, застосувати правила відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. Згідно з висновку експерта № 2020-0107 від 03 липня 2020 року судового експерта Автономова М. В. за результатами проведення автомеханічного дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди за участі автомобілів «Renault Megane», д.н.з. [NUMBER] та «Nissan X-Trail», д.н.з. [NUMBER] установлено, що в дорожній обстановці, яка мала наслідком ДТП 15.02.2020, в діях водія автомобіля марки «Nissan X-Trail» [PERSON] не вбачається невідповідностей технічного характеру вимогам п. п. 12.3, 16.8 ПДР, в тому числі вимогам п. п. 2.3б), 8.10, 8.11 цих же Правил, які б перебували у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. В даній обстановці в діях водія автомобіля «Renault Megane» [PERSON] вбачаються невідповідності технічного характеру вимогам п. 16.5 ПДР , які перебували у причинному зв`язку з виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди /а.с. 24-30/. Відповідний висновок був одним із доказів, який аналізований судом першої інстанції та апеляційної інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП (справа № 757/18812/20-п), у якій провадження у справі закрито у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП (відсутність події і складу адміністративного правопорушення). Відповідачем висновку експертного дослідження в порядку ст. 106 ЦПК України, який би спростовував порушення [PERSON] ПДР України, які знаходяться (яке заходиться) у причино-наслідковому зв`язку з ДТП, до суду не надано. Отже, враховуючи установлене вище, суд прийшов до переконання про те, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] (справа №757/18815/20-п) на стадії апеляційного розгляду справи, у зв`язку із смертю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у відповідності до п.9 ч. 1 ст. 247 КУпАП, не підтверджує відсутності вини [PERSON] , яка необхідна для цивільно-правової відповідальності та така обставина (смерть) не є реабілітуючою, тобто такою, яка свідчить про повну невинуватість особи у вчиненні правопорушення. Проаналізувавши зібрані докази, які на переконання суду є достатніми для встановлення винуватості [PERSON] , причинного зв`язку із виникнення ДТП, яка мала місце 15.02.2020 та наслідками, які настали внаслідок цього. Відтак, суд прийшов до висновку про те, що оскільки вина [PERSON] є наявною у ДТП, яка мала місце 15.02.2020, а тому матеріальна шкода, яка завдана позивачу ДТП, яка мала місце 15.02.2020, підлягає відшкодуванню. Щодо розміру матеріального збитку завданого власнику пошкодженого транспортного засобу, суд прийшов до наступного. Відповідач заперечує розмір матеріального збитку, оскільки такий не відповідає розміру установленого у висновку від 18.03.2020 № 070/20. Відповідно до висновку судового експерта Коваль І. М. від 18.03.2020 № 070/20 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Nissan X-Trail», д.н.з. [NUMBER] в результаті його пошкодження ДТП, яка сталась 15.02.2020, станом на дату проведення дослідження становить 91757,83 грн (вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу). Позивач наводить у заяві по суті /а.с. 149-154/ аргументи про те, що висновок №070/20 не охоплював усіх пошкоджень, які були заподіяні внаслідок ДТП, про що відповідачу було повідомлено та такі пошкодження були зафіксовані у додатковому акті огляду від 27.03.2020 № 070-1/20. З урахуванням виявлених додаткових пошкоджень судовим експертом Коваль І. М. проведено експертне автотоварознавче дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу. Відповідно до висновку судового експерта Коваль М. М. від 28.12.2020 № 070-2/20 установлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Nissan X-Trail», д.н.з. [NUMBER] в результаті його пошкодження ДТП, яка сталась 15.02.2020, станом на дату проведення дослідження становить 95411,57 грн (вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу). Будь-яких зауважень щодо встановленого розміру матеріального збитку висновком № 070-2/20 відповідачем не подано, а відтак такий висновок суд бере до уваги , як такий що установлює дійсний розмір матеріального збитку заподіяного внаслідок ДТП, яка мала місце 15.02.2020 власнику пошкодженого автомобіля «Nissan X-Trail», д.н.з. [NUMBER] . Аргументи відповідача про те, що розмір матеріального збитку необхідно визначити без врахування вартості відновлювального ремонту, адже доказів відновлення пошкодженого автомобіля позивачем не подано, а відтак такі не понесені, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ст. 29, 32 п. 32.7 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Таким чином, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом і договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Особа, яка має право на отримання відшкодування, може вимагати від страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виплати страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу. Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про те, що фактично ремонтні та відновлювані роботи автомобіля позивача проведені не були, матеріальна шкода ж має відшкодовуватись за наслідками реальних витрат на такі роботи. Чинне законодавство не містить прив`язки можливості отримання відшкодування заподіяних матеріальних збитків в залежності від реального проведення ремонтних робіт та затрат потерплої сторони на їх проведення. Отже, ремонтні та відновлювальні роботи можуть бути проведені позивачем після отримання відшкодування матеріальної шкоди з відповідача, а тому аргументи відповідача з цього суд оцінює критично. Відповідно до умов договору розмір франшизи становить у сумі 2000,00 грн. Таким чином, сума страхового відшкодування становить у розмірі 95411,57 грн, з яких 40469,77 грн виплачено позивачу страховою компанією, а тому, з відповідача на користь позивача, який має право на відшкодування завданої шкоди, з вирахуванням франшизи у сумі 2000,00 грн, необхідно стягнути невиплачену суму страхового відшкодування у розмірі 52941,80 грн, а позов в цій частині - задовольнити. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн, суд прийшов до наступного. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Підставою відшкодування моральної шкоди у цій цивільній справі позивачем зазначено факт затягування відповідачем виплати страхового відшкодування у повному обсязі, яке призвело до завдання йому моральної шкоди. Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15: «Питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому, врегульовано статтею 26-1 Закону № 1961-IV, згідно з якою, зокрема, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Однак позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди, не посилався як на підставу своїх вимог на ушкодження здоров`я під час ДТП, як і не зазначав про завдання моральної шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу. Позивач зазначав, що моральна шкода спричинена невиплатою страхового відшкодування. Позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди позивач мотивував затягуванням відповідачем виплати відшкодування, порушенням зобов`язань за договором страхування, що, за його твердженнями, призвело до душевних хвилювань та вимагало додаткових зусиль і часу, вплинуло на особисті, сімейні стосунки. Апеляційний суд не звернув достатньої уваги на предмет і підстави поданого позову, неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Рішення апеляційного суду не можна вважати законним та обґрунтованим». Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши доводи позивача щодо завданої йому моральної шкоди у зв`язку з несвоєчасною виплатою страхового відшкодування, форм її прояву, заявленого до відшкодування розміру завданої моральної шкоди у 5 000,00 грн, суд звертає увагу на те, що належних доказів на підтвердження саме такого розміру завданої моральної шкоди позивачем суду не надано. Так, обґрунтовуючи форми прояву завданої позивачу моральної шкоди, позивач в позовній заяві покликається на те, що моральної шкоди було завдано йому у зв`язку з несвоєчасною виплатою відповідачем на його користь суми страхового відшкодування, що призвело до тривалих переживань і душевних страждань. А відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Враховуючи зазначене, проаналізувавши пояснення позивача та його представника щодо форм прояву завданої моральної шкоди, зважаючи на обставини конкретних правовідносин, суд приходить до висновку про те, що в рамках даної цивільної справи позивачем доведено факт завдання йому моральної шкоди відповідачем у зв`язку із затягуванням виплати страхового відшкодування, розмір якого самостійно визначено відповідачем Разом з тим, суд звертає увагу на те, що в рамках даної цивільної справи доказуванню підлягає не лише факт завдання моральної шкоди та конкретних форм її прояву, а й заявлений до відшкодування розмір у 5 000,00 грн. Доказів на підтвердження того, що розмір моральної шкоди позивачу за наслідками вищевказаних дій відповідача становить саме 5 000,00 грн, позивачем суду не надано. Отже, враховуючи конкретні обставини спірних правовідносин, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо відшкодування розміру моральної шкоди у розмірі 2 000 грн, оскільки вважає вказаний розмір розумним, справедливим та адекватним способом відновлення порушеного немайнового права позивача. В задоволенні решти позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди необхідно задовольнити частково. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору в розмірі 857,96 грн.

Outcome: partial