Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-04 00:00:00

Представник комунального некомерційного підприємства комунального некомерційного підприємства «Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей» Закарпатської обласної ради звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із заявою про застосування примусової госпіталізації відносно [PERSON] , [INFO] на підставі ст. 4, 5, 14, 60, 208, 212, 215, 234, 279, 294 Закону України «Про психіатричну допомогу». Заява обґрунтована тим, що [PERSON] , 1986 р.н., мешканка [ADDRESS] , була госпіталізована 03.05.2023 о 12:40 в психіатричне відділення КНП Закарпатський «ОМЦПЗ та МЗ» Закарпатської обласної ради у супроводі працівників поліції та ШМД. Є необхідність її госпіталізації в психіатричний стаціонар для лікування у зв`язку з наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює: 1) її небезпеку для себе і оточуючих; 2) суттєву шкоду її здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації, є відомості про поведінку гр. [PERSON] , що отримані від працівників поліції та родичів. Громадянка [PERSON] , була оглянута комісією лікарів-психіатрів у складі: [PERSON] зав.відділенням, [PERSON] лікар-психіатр, [PERSON] лікар-психіатр. Комісія прийшла висновку, що лікування можливе тільки в умовах стаціонару. Усвідомлена згода гр. [PERSON] на госпіталізацію відсутня у зв`язку з відмовою від запропонованої госпіталізації. Ухвалою суду від 04.05.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за заявою КНП «Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей» про госпіталізацію [PERSON] у психіатричний заклад в примусовому порядку. У судовому засіданні представник заявника лікар-психіатр Білявська М.В. підтримала заяву та просила задовольнити. Прокурор у судовому засіданні підтримав заяву і просив задовольнити. Представник [PERSON] , батько особи, стосовно якої розглядається заява у судовому засіданні зазначає, що його дочка [PERSON] , почала лікуватись у 2018 році, спочатку вона добровільно погодилась лікуватись і стан її був нормальний, з часом вона прийшла до висновку, що здорова і відмовляється приймати ліки. У зв`язку з відмовою приймати ліки почався рецидив хвороби. Зі слів батька, [PERSON] закрилась у квартирі з дітьми і довелось викликати МНС. Добровільно вона не хоче лікуватись, що призводить до неадекватної поведінки. Вона не розуміє, що треба робити і становить загрозу для власних дітей й інших оточуючих, у зв`язку з вищевикладеним батько підтримує заяву. Сама ж [PERSON] , повністю заперечує будь-які психічні розлади і вважає себе абсолютно здоровою. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає заяву комунального некомерційного підприємства КНП «Закарпатський обласний медичний центр психічного здоров`я та медицини залежностей» такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Із заяви батька [PERSON] , вбачаємо саме супротив щодо приймання лікарських препаратів. Відповідно до висновку №15 комісії лікарів психіатрів психіатричного відділення КНП «Закарпатський ОМПЦЗ та МЗ» психічний стан на момент огляду: свідомість ясна, орієнтація в часі, місці, просторі та власній особі достатня. Також згідно висновку лікаря вбачається, що [PERSON] скарг не висловлює, а саме: суїцидальні думки на момент огляду не висловлює, в минулому також заперечує, критика до свого стану відсутня.\~ Відповідно до висновку №15 комісії лікарів психіатрів психіатричного відділення КНП «Закарпатський ОМПЦЗ та МЗ» встановлено, що [PERSON] , страждає на тяжкий психічний розлад і лікування можливе тільки в умовах стаціонару. В судовому засідання було встановлено, що [PERSON] адекватно поводиться, відповідає логічно на питання, які ставились їй в судовому засіданні, а також заперечує будь-які психічні розлади. З її поведінки вбачається, що вона розуміє та відповідає за свої вчинки, а також не становить загрози собі чи оточуючим. Відповідно до ст.3\~Конституції України людина\~її життя\~і здоров`я,\~честь і\~гідність,\~недоторканість і\~безпека визнаються\~в Україні\~найвищою соціальною\~цінністю.\~Права і\~свободи людини\~та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Підпунктом «е» п.1 ст.5\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб, серед іншого, для законного затримання психічнохворих, відповідно до процедури, встановленої законом. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (п. 79, 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07). У параграфі 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи. З огляду на вимоги процесуального закону та відповідно до ст.\~14\~-\~16\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом. Статтею 3\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» закріплено презумпцію психічного здоров`я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Презумпція психічного здоров`я є неспростовною, тобто вважається юридичним фактом, допоки не буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом, і не потребує встановлення судом. Відповідно до ст.14\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: -вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або -неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно вимог ст.\~16\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації. Відповідно до ст.1\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Згідно ч.2 5 ст.27\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. У висновку комісії лікарів зазначено як підставу для примусової госпіталізації зазначено - безпорадність та необхідність особової уваги і лікування. Так, у відповідності до ч.1 ст.23\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» відомості про наявність у особи психічного розладу та її потребу в постійному сторонньому догляді, що містяться у висновку лікарської комісії, є підставою для влаштування особи, яка страждає на психічний розлад, до закладу соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади за наявності для особи віком до 18 років - письмової заяви батьків або іншого законного представника та рішення органу опіки та піклування, прийняте на підставі висновку лікарської комісії за участю лікаря-психіатра. Відповідно до ч.1 ст.13\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» особа, яка досягла 14 років, госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги добровільно - на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою. Суд вважає, що [PERSON] , за потреби може отримати психіатричну допомогу добровільно на його прохання, що спростовує необхідність в примусовій госпіталізації до психіатричного стаціонару. Суд не може ставити під сумнів висновок комісії лікарів у даній справі, але вважає, що наявність одного лише висновку комісії лікарів не достатньою для доведення критерію небезпечності та безпорадності [PERSON] , що було б підставою для його примусової госпіталізації, оскільки представником лікарні не доведено критерії, які можуть слугувати для примусового лікування особи, а саме: має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; обґрунтованість тривалого утримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Також не доведено представником лікарні наявність такого критерію для примусової госпіталізації, відповідно до ст.\~14\~ЗУ "Про\~психіатричну допомогу" як вчинення чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби, оскільки саме на цю підставу лікарня посилалася у своїй заяві як на підставу для примусової госпіталізації. Зазначена позиція суду відповідає висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07. Також відповідно до правової позиції Верховного суду від 12.12.2019 року у справі № 552/886/19: "При цьому колегія суддів виходить із того, що встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів КП «ПО КПЛ ім. О. Ф. Мальцева» від 15 лютого 2019 року № 12 про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації. Сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди. Враховуючи наведене, відсутні передбачені законодавством України підстави для госпіталізації [PERSON] до лікарні у примусовому порядку без її згоди, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про госпіталізацію [PERSON] у психіатричний стаціонар. Судові витрати розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed