Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

ТОВ «Авентус Україна» звернулось 20.09.2021 р. до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування позову зазначило, що між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] 11.01.2020 р. укладено договір № 1781418 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту, згідно якого позивачем надано відповідачу кошти в розмірі 12000,00 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, з метою покриття побутових витрат, а клієнт зобов`язалась повернути позику та сплатити проценти за користування нею. Інформація, яка була/є необхідна клієнту для прийняття рішення стосовно отримання кредиту, була розміщена позивачем на власному Веб-сайті. Правилами встановлений порядок укладення договорів, відповідно до якого відповідач заповнила заявку на отримання кредиту на сайті товариства та надіслала її відповідачу, в результаті чого між сторонами було укладено договір № 1781418 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту та [PERSON] надано кошти в розмірі 12 000 грн. Через неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, станом на 13.09.2021 р. виникла заборгованість у сумі 18 480 грн., де: 12000,00 грн. - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 6480,00 грн. - сума заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитними коштами строком за 30 днів. За позовом ТОВ «Авентус Україна», посилаючись на ст.ст.16, 509, 525, 526, 530, 532, 536, 612, 615, 625, 1054, 1055 ЦК України, просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 18480,00 грн. та судові витрати. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 27.09.2021 р., на підставі ст.31 ЦПК України, справу направлено до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя. 25.10.2021 р. справа надійшла до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя та ухвалою від 01.11.2021 р. справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін на 26.11.2021 р. 26.11.2021 р. розгляд справи відкладено на 17.02.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України. 17.02.2022 р. розгляд справи відкладено на 11.04.2022 р. через зайнятість судді в іншому провадженні. 11.04.2022 р. розгляд справи відкладено на 27.05.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України. 27.05.2022 р. розгляд справи відкладено на 13.07.2022 р. у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті. 13.07.2022 р. розгляд справи відкладено на 30.09.2022 р. на підставі п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України, прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] про визнання договору недійсним. В зустрічному позові [PERSON] зазначає, що кредитний договір, на підставі якого позивач просить стягнути з неї грошові кошти вона не укладала і грошові кошти за ним не отримувала, від її імені спірний договір уклала не уповноважена нею особа. Так, спірний договір укладено через засоби електронного зв`язку 11.10.2020 р. та підписано в цей день о 9.41.47. На цей час позивач знаходилась на добовому чергуванні за місцем своєї роботи, де не мала можливості скористатись ані смартфоном, ані комп`ютером. Крім того, приблизно у січні 2020 р. позивач втратила свій смартфон та гаманець, і, у зв`язку із зайнятістю на роботі, не відразу відновлювала сім картку та банківські картки. У смартфоні були всі особисті дані, і доступ до електронної пошти. Припускає, що при укладенні спірного кредитного договору невідома особа використала її особисті дані. Посилаючись на ст.ст.203, 215 ЦК України, [PERSON] просить визнати недійсним договір за № 1781418 про надання кредитних коштів на умовах споживчого кредиту в розмірі 12 000 грн. від 11.01.2020 р., укладений між нею та ТОВ «Авентус Україна». 30.09.2022 р. розгляд справи відкладено на 02.11.2022 р. на підставі наказу № 8 від 08.09.2022 р. 02.11.2022 р. розгляд справи відкладено на 19.12.2022 р. на підставі п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України. 19.12.2022 р. розгляд справи відкладено на 20.02.2023 р. на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. 20.02.2023 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 25.04.2023 р. на підставі ч.2 ст.240 ЦПК України. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в процесі розгляд справи подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просить задвольнити первісний позов з підстав, що у ньому викладені, а також у відповіді на відзив (т.1 а.с.63-66), в задоволенні зустрічного позову просить відмовити з підстав, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву (т.2 а.с.1-5). Представник відповідача за первісним позовом подав до суду заяву про продовження розгляду справи без його участі, заперечує проти задоволення первісного позову з підстав, викладених у відзиві (т.1 а.с.48) та підтримує зустрічні позовні вимоги. Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, заслухавши в процесі розгляду справи пояснення представника відповідача, приймаючи до уваги позицію сторін, суд вважає, що заявлений ТОВ «Авентус Україна» позов підлягає задоволенню, в задоволенні ж зустрічного позову слід відмовити. При вирішенні зустрічного позову суд виходив з наступного. Відповідно до ст.ст. 202, 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо: його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи зі змісту позовної заяви [PERSON] судом встановлено, що позивач просить визнати недійсним електронний договір № 1781418 про надання кредитних коштів на умовах споживчого кредиту в розмірі 12 000 грн., укладений від її імені, з однієї сторони, та ТОВ «Авентус Україна». Електронний правочин в розумінні Закону України «Про електронну комерцію» - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру. Електронний договір визначений як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до положень ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який являє собою дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Статтею 8 цього Закону визначено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. За ч. 3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію» правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом. Сторона позивача за зустрічним позовом, посилається на відсутність волевиявлення з боку позивача на укладання договору № 1781418 від 11.01.2020 р., що свідчить про його недійсність. Просить також врахувати, що у зазначений в спірному договорі час перебувала на роботі, де не мала можливості скористатись засобами зв`язку для укладення правочину. Крім того, у січні 2020 р. втрачала свій смартфон та гаманець, а тому сторонні особи могли мати доступ до її елеткронної пошти. Враховуючи те, що позивач не підписувала спірну угоду та нічого за нею не отримувала, вважає, що вона підлягає визнанню судом недійсною. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. У випадку, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, тобто з дефектом волі правочини були вчинені: під впливом помилки (ст. 229 ЦК); під впливом обману (ст. 230 ЦК); під впливом насильства (ст. 231 ЦК); під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК); внаслідок зловмисної домовленості представника з другою стороною (ст. 232 ЦК), такі правочини визнаються недійсними. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести такі обставини. Однак вбачається, що сторона позивача не обґрунтовує, з яких підстав, встановлених законом, додаткова угода полягає визнанню недійсною, а вказує на те, що такий правочин позивачем взагалі не укладався. Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст.ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення електронного підпису), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тобто, аналізуючи вказані норми, вбачається, що у разі, якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Крім того, як вже було досліджено раніше, підпис на договорі є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Слід зазначити, що за положеннями ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так, згідно положень ст. 1046 цього Кодексу договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З огляду на вказані положення закону, договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Навіть сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов`язку позичальника повернути грошові кошти. Якщо судом буде встановлено, що позикодавець не передав кошти позичальнику, договір позики вважається неукладеним. Однак неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки, оскільки договір є неукладеним, то і не потребує визнанню недійсним. Так, в п. 8 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц дійшла висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Так, визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом; судам слід відмовляти у задоволенні позову з такою вимогою. Однак, якщо в ході розгляду судового спору суд виявить ознаки, за якими договір можна визначити як неукладений, а, отже, таким, що не породжує правових наслідків (ухвала ВССУ від 30.09.2015 року у справі № 6-22599св15), і тому не потребує визнання недійсним, то суд має вказувати про це у мотивувальній частині судового рішення. Встановлені судом обставини не є підставою для визнання договору недійсним, а можуть лише бути підставою для відмови в задоволення вимог щодо стягнення коштів, як за неукладеним договором. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Для підтвердження факту скоєних злочинних/шахрайських дій відносно відповідача, нею не надано жодного підтверджуючого документу, зокрема, копію заяви до поліції про шахрайські дії третіх осіб, копію постанови слідчого про визнанням відповідачки потерпілою, копію Витягу з ЄДРДР та ін.). Доводи [PERSON] про те, що грошові кошти за укладеним договором вона не отримувала, спростовуються випискою з особового рахунку, відкритого на ім`я відповідача за первісним позовом в АТ КБ ПриватБанк (т.2 а.с.44-48), з якої вбачається, що 11.01.2020 р. на картку [PERSON] було зараховано 12 000 грн. Дослідивши надані документи, враховуючи норми чинного законодавства та судову практику, суд приходить до висновку, що за вказаних обставин матеріали справи не містять належних та допустимих доказів недійсності правочину. Також судом не встановлено обставин, за яких договір між сторонами є неукладеним. З огляду на наведене, зустрічний позов задоволенню не підлягає. Оскільки судом не встановлено підстав для визнання договору недійсним, а також таким, що неукладений між сторонами, то на підставі положень ст.ст.1054, 1048 ЦК України, суд вважає, що [PERSON] не виконала взятих на себе зобов`язань, не надала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором (т.1 а.с.19-21). З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 12000 грн. та суми нарахованих процентів в розмірі 6480 грн., що разом становить 18480 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Таким чином стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 2270 грн.

Outcome: approved