Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

У липні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що їй на праві приватної власності належить одна кімната у двокімнатній квартирі (9/20 часток квартири), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності\~наінші 11/20 часток вказаної квартири зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Фактично з 1996 року по теперішній час вона користується всією квартирою, проживає в ній з сином. Отже, посилаючись на\~те,\~що вона\~добросовісно заволоділа\~і понад\~10\~років продовжує\~відкритоі безперервно володіти цим майном, позивач просить визнати право власності за набувальною давністю на 11/20 часток квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року\~у справі було відкрите загальне позовне провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2023 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому\~засіданні представник\~позивача \~адвокат Проніна\~А.І.\~позов підтримала\~та наполягала\~на його\~задоволенні.При цьому пояснила, що матері позивача був виданий ордер на кімнату площею 12 кв.м. у квартирі за адресою: [ADDRESS] .Позивач проживає в квартирі з 1996 року. Той факт, що їм була виділена не вся квартира, позивач не знала. Згодом позивач приватизувала частину квартири. Оскільки позивач користується всією квартирою, вважала, що є підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю. Відповідач [PERSON] у судове\~засідання не\~з`явився,\~повідомлявся про\~розгляд справиу порядку, визначеному цивільним процесуальним законодавством. Приймаючи до уваги, що відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав, судом проведено заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає, виходячи з наступного: Судом установлено, що позивач проживає та зареєстрована в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим 18 лютого 2020 року відділом житлового господарства Краматорської міської ради на підставі рішення органу приватизації - відділу житлового господарства Краматорської міської ради від 18 лютого 2020 року за № 19359/1, позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності одна кімната у двокімнатній квартирі (9/20 частин квартири), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з листом Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Краматорської міської ради право власності на 11/20 часток квартири [ADDRESS] зареєстроване за реєстровим № 23180-П за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 18.09.1999 року (реєстр. № 374) на Краматорській універсальній товарній біржі «Примус». Заявляючи позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю на 11/20 часток квартири, що належать відповідачу, позивач посилається\~на те,\~що вона\~з 1996\~року проживає\~тав цілому володіє цією квартирою. Вирішуючи зазначений спір, суд враховує, що відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 328\~ЦК Українитакож\~визначено,\~що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону\~або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом цієї статті володіння визнається добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже, закон визначає такі ознаки володіння, необхідні для набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісність заволодіння чужим майном, відкритість і безперервність володіння протягом визначеного строку, а також безтитульність володіння. Тож набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду 14 травня 2019 року у справі №\~910/17274/17, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. \~ \~ \~ \~ Таким чином, підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відтак, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. Суд враховує, що зі слів представника позивача в судовому засіданні позивач заселилася до квартири [ADDRESS] як член сім`ї наймача на підставі ордеру на право користування житлом, тобто на підставі договору найму житла. З матеріалів справи вбачається, що позивач 18 лютого 2020 року приватизувала 9/20 часток цієї квартири. Отже, позивачу було достовірно відомо, що спірна частка квартири їй не належить та будь-які підстави вважати володіння кімнатою відповідача правомірним відсутні. Сам по собі факт тривалого проживання позивача в квартирі та користування кімнатою відповідача не може бути законною підставою для набуття позивачем права власності на це майно в цілому. Умови, визначені частиною 1 статті 344 ЦК України, з якими закон пов`язує можливість набуття права власності на майно за набувальною давністю, позивачем не доведені. За таких обставин у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю необхідно відмовити. У зв`язку з відмовою в позові відповідно до статті 141 ЦПК України понесенні позивачем судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed