Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

Адвокат Бобер Д.О., як представник [PERSON] , у вересні 2022 року звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Державної казначейської служби України, Черкаської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01 червня 2017 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017250000000210 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 16 червня 2017 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, також її було затримано та взято під варту строком на 1 день. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.06.2017 відносно позивачки обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 60 діб - до 14 серпня 2017 року включно. Ухвалою того ж суду від 22.06.2017 позивачку відсторонено від посади виконувача обов`язків директора КП «Аеропорт Черкаси» строком на два місяці. В подальшому строк дії заходів забезпечення кримінального провадження неодноразово продовжувався. Також, ухвалою суду від 07.07.2017 накладено арешт на майно позивачки, а саме об`єкти нерухомого та рухомого майна, корпоративні права. В подальшому обвинувальний акт відносно позивачки направлено на розгляд до суду. Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.02.2019 по справі №711/7640/17, який набрав законної сили 30.10.2019, позивачку визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою, скасовано заходи забезпечення кримінального провадження. За таких обставин вважає, що позивачка внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного перебування під слідством та судом зазнала незаконного втручання в її конституційні права та свободи громадянина. Представник позивача посилається на правові підстави для відшкодування шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, зазначені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2020 по справі №522/1021/16-ц. Також зазначає, що на визначення розміру моральної шкоди завданої незаконним притягненням позивачки до кримінальної відповідальності впливає істотність втручання в конституційні права, строк кримінального переслідування позивачки та їх вплив на її життя. Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У відповідності до висновку спеціаліста за результатами проведення психологічного дослідження №08/20 від 04.08.2020 можливий розмір компенсації [PERSON] за завдані страждання (моральної шкоди) - становить від 168,75 до 337,5 мінімальних заробітних плат, розмір якої приймається рівному розміру мінімальної заробітної плати на Україні, прийнятий на момент винесення судом рішення. У вказаному висновку спеціаліста детально обґрунтовано обставини заподіяння [PERSON] моральної шкоди. Представник позивача просив суд врахувати, що під час досудового розслідування позивачку було затримано та вона один день перебувала під вартою, що завдало їй істотних душевних страждань. Також вважає за необхідне враховувати те, що за час кримінального переслідування погіршився стан здоров`я позивачки, що підтверджується копіями медичної документації, які долучені до позовної заяви. Однак, внаслідок незаконного домашнього арешту вона перебувала в умовах, які ускладнювали її лікування, що потребувало додаткових зусиль. Позивачка не мала можливості виїжджати за межі населеного пункту, в якому зареєстрована, без дозволу слідчого, прокурора або суду у зв`язку з обмеженням свободи пересування, що утрудняло її лікування. Вона не мала можливості виїхати на лікування за кордон, адже здала на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документі, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну. Крім того, як зазначає представник позивача, внаслідок застосування до позивачки заходів забезпечення кримінального провадження порушено низку конституційних прав останньої, а саме відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 41 Конституції, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції прав людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Внаслідок накладання арешту на майно, позивачка, не могла вільно розпоряджатися належним їй майном. Отже, незаконним накладанням арешту на майно було порушено право позивачки на приватну власність. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 33 Основного закону, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Внаслідок застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, позивачка була обмежена в свободі пересування. Мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент подачі позовної заяви за кожен місяць перебування під слідством та судом, складає 6000 (розмір мінімальної заробітної плати) * 27 (кількість місяців з дня повідомлення про підозру до набрання виправдувальним вироком законної сили) = 162 000 грн. Представник позивача зазначає, що цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Однак з урахуванням чинників, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме негативних наслідків, які продовжувалися для позивачки після виправдання, характеру і обсягу страждань, яких зазнала позивачка, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі при формуванні позовних вимог, позивачем було взято максимальний розмір відшкодування, зазначений в висновку спеціаліста, на момент пред`явлення позову, а саме 337,5 * 6000 (розмір мінімальної заробітної плати) = 2 025 000 грн., який і має бути стягнуто в рахунок відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивачці незаконним кримінальним переслідуванням завдано матеріальну шкоду, яка полягає в тому, що нею 14.06.2017 було оплачено суму в розмірі 11 728, 00 грн. за тур до Турції, що підтверджується копією рахунку-фактури №816964, копією розписки про отримання грошових коштів від 14.06.2017. У зв`язку з обранням 17.06.2017 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту позивачка втратила можливість здійснити вказану поїздку, тобто незаконним застосуванням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту позивачці завдано майнової шкоди в розмірі 11 728, 00 грн., які також мають бути відшкодовані за рахунок державного бюджету. Також позивачкою в зв`язку погіршенням стану здоров`я понесено витрати на придбання ліків на загальну суму 3 186,69 грн., що підтверджується копіями чеків на придбання ліків. Вказана сума також включена до розміру відшкодування матеріальної шкоди. Крім того, до відшкодування підлягає й сума заробітку, не одержаного позивачкою за час відсторонення від роботи (посади). Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 1 статті 3 Закону №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. Захід забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення від посади застосовано до позивачки з 22.06.2017 до часу звільнення - 11.09.2017 (копія трудової книжки долучена до позовної заяви). Таким чином сума відшкодування неодержаного заробітку складає: середньоденна заробітна плата * 56 (кількість робочих днів, протягом яких позивачку відсторонено від посади). На підставі викладеного просив стягнути з Державного бюджету України через ДКС України на користь [PERSON] : - відшкодування за спричинену їй незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральну шкоду в сумі 2 025 000 грн.; - відшкодування за спричинену їй незаконним притягненням до кримінальної відповідальності матеріальну шкоду в сумі 14 914,69 грн.; - відшкодування за не отриманий заробіток внаслідок відсторонення від посади; - судові витрати в сумі 23 000 грн. 18.11.2022 представником позивача адвокатом Бобер Д.О. було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій було збільшено вимоги в частині суми не отриманого заробітку внаслідок відсторонення [PERSON] від посади, а саме просив стягнути Державного бюджету України через ДКС України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування за не отриманий заробіток внаслідок відсторонення від посади 29568,00 грн. 03.10.2022 ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси відкрито провадження у справі та позов прийнято до розгляду. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Сторонам надано час для подачі заяв по суті спору. 23.01.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті з повідомленням учасників справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Бобер Д.О. підтримав позов та просив його задоволити на підставі викладених в ньому доводів та долучених письмових доказів. Додатково вказав, що докази понесення витрат на правничу допомогу будуть надані відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України. У відповіді на відзив Черкаської обласної прокуратури представник позивача адвокат Бобер Д.О. заперечував проти доводів відповідача щодо недоведеності позовних вимог в частині стягнення компенсації заробітної плати за час незаконного відсторонення [PERSON] від посади зазначаючи, що у вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.02.2019 по справі №711/7640/17 зазначено про скасування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення від посади застосованого відносно [PERSON] ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.06.2017 (справа №711/4889/17), та продовженого ухвалою того ж суду від 22.08.2017 (справа № 711/6871/17). На підтвердження вказаних обставин надано суду роздруківки ухвал слідчих суддів у вказаних справах, які підтверджують застосування відносно позивачки з 22.06.2017 відсторонення від посади. Щодо кінцевої дати відсторонення від посади, то в матеріалах справи наявна копія трудової книжки на ім`я [PERSON] , у відповідності до змісту якої остання звільнена з посади директора КП «Аеропорт Черкаси» 11.09.2017, тобто вказана дата є останнім днем застосування заходу забезпечення кримінального провадження. В судових засіданнях представники Черкаської обласної прокуратури Кващук А.М. та [PERSON] заперечували щодо доводів викладених в позові та заяві про збільшення позовних вимог, просили відмовити в задоволенні позову повністю з підстав викладених у відзивах. У відзиві на позов від 18.10.2022 Черкаська обласна прокуратура вказувала, що підставою для звернення [PERSON] до суду з даним позовом є наявність стосовно неї виправдувального вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.02.2019, який залишений в силі ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 30.10.2019. В обґрунтування розміру моральної шкоди позивачка посилається на висновок спеціаліста [PERSON] від 04.08.2020 №08/20, яким встановлено, що притягнення невинної до кримінальної відповідальності тримало її у великій напрузі через приниження її честі, гідності, престижу та ділової репутації, моральні переживання у зв`язку з ушкодженням її здоров`я, що спричинило позивачці психоемоційний розлад. Крім того, за висновком спеціаліста після притягнення 26.10.2017 невинної до відповідальності, а також отримання психоемоційних травм, сприяло зростанню у позивачки внутрішньої напруги і призводило до виснаження як фізичних, так і психічних сил, тим самим знижуючи її подальшу стресостійкість. Рекомендований розмір грошової компенсації за висновком спеціаліста для позивачки становить від 168,75 до 337,5 мінімальних заробітних плат. Черкаська обласна прокуратура вважає, що даний позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. За обставинами справи встановлено, що відомості за фактом вимагання службовими особами комунального підприємства «Аеропорт Черкаси Черкаської обласної ради» неправомірної вигоди внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.06.2017 за №12017250000000210 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Досудове розслідування здійснювалось СУ ГУНП в Черкаській області. [PERSON] 16.06.2017 була затримана в порядку ст. 208 КПК України та цього ж дня їй було повідомлено про підозру за 3 ст. 368 КК України. Запобіжний захід у виді домашнього арешту строком на 60 діб позивачці обрано 17.06.2017. Обвинувальний акт стосовно [PERSON] за ч. 3 ст. 368 КК України затверджено 12.09.2017 та направлено до Придніпровського районного суду м. Черкаси для розгляду. Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.02.2019, який набрав законної сили 30.10.2019, [PERSON] визнано невинуватою та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в її діях є склад інкримінованого кримінального правопорушення. Враховуючи чинне законодавство та судову практику факт заподіяння шкоди доводить позивач, який повинен у підтвердження своїх доводів про заподіяння йому моральної шкоди надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я і відновлення стосунків з оточуючими людьми тощо. У даній справі позивачка не надала до суду будь-яких доказів, у частині вжиття додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, належних та допустимих доказів щодо майнових втрат, тощо. Позивачка у своїй позовній заяві посилається на висновок спеціаліста від 04.08.2020 №08/20, в якому спеціаліст вказує на погіршення стану здоров`я позивачки, проте будь яких доказів про те, що саме через притягнення до кримінальної відповідальності погіршився стан здоров`я у висновку спеціаліста не зазначено, не враховано також і стан здоров`я позивачки до моменту притягнення останньої до кримінальної відповідальності. Остання має інвалідність 2 групи з 2013 року. Крім того, згідно додатків до висновку спеціаліста [PERSON] останній має свідоцтво про право проведення судових експертиз за спеціальністю 14.1, строк дії якого закінчився 05.09.2019, та воно дійсне за наявності посвідчення співробітника НДІСЕ. Крім того висновок спеціаліста не містить чіткої суми заподіяних моральних страждань, а отже складений у формі припущення. Докази, на які посилається позивачка, не відповідають приписам статті ст. 74, ч. 2 ст. 76 ст. 78 ЦПК України, оскільки спеціаліст не був призначений судом на надання консультацій, не попереджений про кримінальну відповідальність, отже вказаний висновок спеціаліста отримай з порушенням порядку, встановленого законом. Щодо заявленої майнової вимоги позивачки про відшкодування понесених нею матеріальних витрат у сумі 14 914, 60 грн. зазначено наступне. На підтвердження понесених [PERSON] витрат на суму 11 725 грн., які нібито було сплачено за поїздку до Туреччини, до позовної заяви додано копію рахунку фактури від 12.06.2017 № 816964 та копію розписки про отримання грошових коштів від 14.06.2017. Рахунок фактура не є платіжним документом, який підтверджує понесені позивачем витрати, оскільки в ньому зазначено - отримувач та платник Аеропорт Черкаси, КП Черкаської обласної ради, при цьому рахунок фактура не підписаний уповноваженою особою надавачем послуг - ПАТ «Туристична компанія «АйТі-тур». Крім того, розписка, яка надана позивачкою, не є фінансовим платіжним документом. Договір між позивачкою та надавачем послуг відсутній. За своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду в постанові від 29.04.2020 у справі № 915/641/19. Щодо вимог позивачки про відшкодування коштів, витрачених на ліки, які остання приймала у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, спричинених незаконним притягненням до кримінальної відповідальності у сумі 3 186,69 грн. зазначено, що з долучених до позову чеків про оплату ліків та виписок із історій хвороби позивачки установлено, що захворювання, на які хворіє остання є хронічними та пов`язаними із змінами метеоумов (виписка із історії хвороби №15452). Отже, понесені витрати на лікування хронічних захворювань ніяким чином не можливо пов`язати із притягненням [PERSON] до кримінальної відповідальності. Крім того, копії чеків, які додані до позовної заяви на підтвердження понесених витрат частково нечитабельні, що унеможливлює установлення ліків, які придбавались позивачкою, та чи дійсно вказані ліки були призначені лікарями. Із виписок № 15452, 470 та 675 не можливо встановити хто та коли їх виготовив. Щодо стягнення судових витрат у сумі 23 000 грн., то до позову не додано жодних доказів на підтвердження понесення даних витрат, а тому дана вимога є безпідставною. Зокрема, наданий Акт №08/20 від липня 2020 за виготовлений спеціалістом висновок не є платіжним документом, який підтверджує понесені позивачкою витрати. Також зазначали, що право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Вказували, що слід враховувати п. 9 постанови Пленуму № 4, відповідно до якого, крім урахування характеру та обсягу страждань і немайнових витрат, яких зазнала особа, необхідно виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. За нормами ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.08.2020 року у справі № 607/10144/18. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2022 становить 6700 грн. Враховуючи наведене, мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування [PERSON] під слідством та судом становить 190726,67 грн. (6700 грн. х 28 міс. 14 дн.), що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. На підставі викладеного, просили у позові [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду відмовити. Також, 05.12.2022 Черкаською обласною прокуратурою було подано відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якому відповідач посилається на ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яким визначено підстави та порядок відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Зокрема зазначено, що ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в п.п. 1, 3, 4 ст. 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймає згідно з ч.1 ст. 12 Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ст. 13 Закону). Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, встановлено, що у разі винесення виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції, для визначення розміру шкоди, переліченої в п.п. 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглядав справу по першій інстанції. У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену ч. 1 ст. 12 Закону ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено ч. 1 ст. 13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно із ч. 1 ст. 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. На обґрунтування розміру неодержаного заробітку представником позивача надано довідку КП «Аеропорт Черкаси Черкаської обласної ради» від 26.10.2022 №205-01, в якій зазначено розмір середньої заробітної плати [PERSON] в сумі 9768 грн. Однак, на думку відповідача, вказана довідка є неналежним доказом, оскільки в ній не вказано період з якого і до якого часу позивачка була відсторонена від посади, а лише зазначено середньоденний розмір зарплати (528 грн.) та розмір середньої заробітної плати (9 768 грн.). Крім того, не надано жодних доказів щодо підтвердження відсторонення від посади позивача. На підставі викладеного, просили відмовити у задоволенні вимог позивача щодо стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] відшкодування внаслідок відсторонення від посади в сумі 29 568 грн. 07.04.2023 до канцелярії суду представником відповідача Державної казначейської служби України Ярош С.В. подано заяву з проханням провести судове засідання 11.04.2023 без його участі та відмовити у задоволенні позову. При ухваленні рішення просив врахувати надані ним пояснення в судових засідання та викладену у відзиві на позов та на заяву про збільшення позовних вимог позицію щодо позовних вимог. В судових засіданнях представник відповідача Державної казначейської служби України Ярош С.В. заперечував проти доводів позивачки викладених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку з їх недоведеністю належними доказами та з підстав викладених у відзивах. У відзиві на позов від 12.10.2022 Державна казначейська служба України заперечувала проти доводів викладених в позові виходячи з наступного. Заперечувало щодо визначення Казначейства відповідачем у справі, зазначаючи, що відповідно до висновків Верховного Суду відповідачем в даній категорії справ є Держава Україна в особі її органів. Зазначене, на їх думку, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову через невірно обраний спосіб захисту порушених прав. Щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди в сумі 2025000,00 грн. Казначейство вказувало, що враховуючи норми чинного законодавства, незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду не обов`язково мають завдати особі моральну шкоду. Згадана шкода не презюмується і має бути доведена відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - ППВСУ №4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушені права власності, в тому числі інтелектуальної, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних явищ. Згідно п. 4 ППВСУ №4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Казначейство вважає за необхідне зауважити, що позивачкою не надано доказів наявності завдання їй моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів. Факт постановлення судом виправдувального вироку стосовно позивачки не може вважатися безумовним доказом заподіяння моральної шкоди. Долучені документи медичних закладів не можуть вважатися доказом завдання моральної шкоди, оскільки, як вбачається з висновку спеціаліста від 04.08.2020 № 08/20 позивачка має 2-гу групу інвалідності (довідка серії ААЗ № 366324 від 03.12.2013). Тобто, стійкий розлад здоров`я позивачки відбувся задовго до її кримінального переслідування. Факт розірвання шлюбу між позивачкою та [PERSON] також не може слугувати доказом завдання моральної шкоди, оскільки з цього рішення не вбачається, що причиною (однією з причин) розірвання шлюбу було кримінальне переслідування позивачки. Вважають, що розмір морального відшкодування позивачем значно завищено. Відповідно, до пункту 3 статті 13 Закону України від 01.12.1994 № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Так, позивачка перебувала під слідством та судом з 16.06.2017 (дата повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 30.10.2019 (дата постановлення ухвали Кропивницького апеляційного суду про залишення без змін вироку суду першої інстанції про факт невинуватості позивача), тобто 2 роки 4 місяці 14 днів, або 28 місяців 14 днів. Розміри мінімальної заробітної плати на 2022 рік установлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» у місячному розмірі: з 1 жовтня поточного року - 6 700,00 гривень. Отже, сума моральної шкоди становить 190 726,67 грн. (6 700,00*28=187 600,00 грн. + 3 126,67 грн. (6 700,00 грн./30*14). Стосовно результатів висновку спеціаліста за результатами проведення психологічного дослідження від 04.08.2020 № 08/20 Казначейство зауважує, що вказаний документ не є висновком експерта в розумінні норм ЦПК, а також ним визначено лише можливий розмір грошової компенсації позивачу. Зазначений висновок спеціаліста ґрунтується виключно на поясненнях позивачки, без дослідження матеріалів цієї справи, оскільки у психолога не перебували у дослідженні матеріали справи, яка розглядається у судовому порядку. Отже, такий висновок психолога не містить інформацію щодо предмета доказування, а тому не може бути належним доказом у цій справі. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 23.12.2020 по справі № 712/11527/17, у справі щодо належності висновку психолога, як доказу. З огляду на вищезазначене, визначена позивачем сума моральної шкоди в розмірі 2 025 000,00 грн. належними чином не підтверджена та суперечить нормам закону та правовій позиції Верховного Суду. Казначейство не заперечує право суду визначити більший ніж передбачено Законом України № 266/94-ВР мінімальний розмір моральної шкоди. Проте, у матеріалах справи відсутні будь-які підстави для такого збільшення. Крім того, зауважували, що в п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц вказано - визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Казначейство вважає заявлену позивачем суму моральної шкоди в розмірі 2 025 000,00 грн. надзвичайно надмірною, що в 10,6 рази перевищує встановлений законом мінімум, та такою, що призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок Держави Україна. Щодо незаконності стягнення на користь позивача майнової шкоди в розмірі 14914,69 грн. Казначейство зазначало наступне. Виходячи зі змісту позовної заяви позивач вимагає відшкодування майнової шкоди за оплачений тур до Турецької Республіки в сумі 11 728,00 грн. та витрати на придбання медикаментів в сумі 3 186,69 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України № 266/94-ВР згідно його норм громадянину відшкодовується (повертається) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність. а також майно, на яке накладено арешт. Оскільки, грошові кошти в сумі 14 914,69 грн. не були конфісковані чи звернені в дохід держави, а також на них не був накладений арешт, відповідно, для вирішення спору у цих правовідносинах необхідно застосовувати норми ЦКУ, зокрема, відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦКУ - шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦКУ шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Крім того, згідно зі ст. 1174 ЦКУ шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до правового висновку викладеного в п. 5.9. та п. 5.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 по справі № 920/715/17 статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦКУ. Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 по справі № 925/1196/18. Крім того, п. 6.16. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 по справі № 925/1196/18 визначено, що причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Як вбачається з порядку застосування наведених норм права викладених в постановах Верховного Суду, виключно на позивача покладається обов`язок доведення наявності завдання останньому матеріальної шкоди як наслідок протиправної поведінки працівників Національної поліції та органів прокуратури. Казначейство вважає, що докази завдання позивачу матеріальної шкоди відсутні, оскільки, в долучених медичних документах відсутні посилання, що погіршення здоров`я позивачки, яке потребувало витрат на придбання медикаментів в сумі 3186,69 грн., сталося внаслідок кримінального переслідування, оскільки остання набула 2-гу групу інвалідності згідно довідки серії ААЗ № 366324 від 03.12.2013, тобто до дати повідомлення про підозру. Отже, стійкий розлад здоров`я позиваки відбувся задовго до її кримінального переслідування. Щодо оплаченого туру до Турецької Республіки, то єдиними доказами такої шкоди виступають рахунок фактура ПАТ «Туристична компанія «АйТі-Тур» від 12.06.2017 № 816964 на загальну суму 23 456,00 грн. та розписка [PERSON] від 14.06.2017 про отримання коштів в сумі 11 728,00 грн. від позивача. Відповідач вважає подані докази на підтвердження понесеної матеріальної шкоди необґрунтованими, оскільки: - одержувачем рахунку фактури від 12.06.2017 № 816964 є Аеропорт Черкаси, КП Черкаської обласної ради, ця ж юридична особа виступає й платником; - розписка [PERSON] від 14.06.2017 не є підтвердженням перерахування коштів юридичній особі (фінансовим документом). Крім того відсутні докази, що [PERSON] є працівником ПАТ «Туристична компанія «АйТі-Тур». Отже, на думку Казначейства, майнова шкода в сумі 14 914,69 грн. є недоведеною. Щодо стягнення на користь позивачки матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку, вказували, що таке відшкодування можливе за наявності відповідної інформації від КП «Аеропорт Черкаси Черкаської обласної ради». Відносно розподілу судових витрат понесених позивачем на правову допомогу в сумі 15 000,00 грн. та витрат на проведення психологічного дослідження в сумі 8 000,00 грн. зауважували, що пунктом 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16-ц порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно процесуальним законодавством. Судові витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦКУ, не входять до ціни позову і не можуть стягуватись як збитки (п. 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 по справі № 242/4741/16-ц). Оскільки, висновок спеціаліста від 04.08.2020 № 08/20 не містить інформацію щодо предмета доказування, тому не може бути належним доказом у цій справі, витрати на його складання слід залишити за позивачем. Питання про відшкодування витрат на оплату послуг адвоката, може бути вирішено судом виключно після подання позивачем відповідних доказів. На підставі викладеного просили відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, 29.11.2022 представником Казначейства Ярошом С.В. подано додаткові пояснення щодо збільшення позовних вимог, в яких представник вказував, що позивачем до матеріалів справи не долучено копію рішення слідчого судді про відсторонення від займаної посади, а тому відсутнє підтвердження такого відсторонення і період, протягом якого позивачка була відсторонена від займаної посади. За результатами самостійного пошуку в Єдиному державному реєстрі судових рішень судового рішення про відсторонення позивача не знайдено. Крім того, відсутня копія внутрішнього наказу, яким позивачку відсторонено від займаної посади на виконання судового рішення, а тому з наявних у справі документів неможливо визначити час відсторонення позивача від займаної посади. А тому вимоги щодо стягнення на користь позивача недоотриманого заробітку внаслідок відсторонення від посади в сумі 29 568,00 грн. задоволенню не підлягають. В судових засіданнях представники відповідача ГУНП в Черкаській області за довіреністю Желізняк Ю.В. та [PERSON] , заперечували проти задоволення позову та заяви про збільшення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі з підстав викладених у відзивах. У відзиві на позов від 19.10.2022 ГУНП в Черкаській області вказувало на те, що даний позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 16.06.2017 [PERSON] повідомлено про підозру у вчинені злочину передбаченого ч.3 статті 368 КК України. Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.02.2019 визнано невинуватою [PERSON] у пред`явленому їй обвинувачені за ч.3 статті 368 КК України та виправдано її у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченою. Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 30.10.2019 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, виправдовувальний вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.02.2019 стосовно [PERSON] - залишено без змін. Позивач просить відшкодувати моральну шкоду завдану незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». В той же час, позивачем не надано суду жодного доказу спричинення їй моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю/діями відповідача та заявленою моральною шкодою. На підтвердження моральної шкоди позивачем надано висновок психолога [PERSON] , який склав висновок спеціаліста за результатами проведення психологічного дослідження №08/20 від 04.08.2020, в якому зазначено про погіршення стану позивача, але відсутні будь-які посилання на докази, які підтверджують, що таке погіршення пов`язано саме з кримінальним розслідуванням. У висновку також не враховано стан [PERSON] до кримінального переслідування та динаміку її стану протягом періоду перебування під судом. \~ \~ \~ \~ Вважають, що висновок вказаного спеціаліста є неналежним та недопустимим доказом у справі, а тому просили не враховувати його під час ухвалення рішення. Також, просили суд врахувати, що позивачем жодним документом не підтверджено факт заподіяння останній моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, з чого вона при цьому виходила, причинний зв`язок між шкодою та фактом притягнення до кримінальної відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Також, позивачем не надано доказів, які підтверджують, що розмір майнової шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій органами досудового розслідування, прокуратури чи суду, становить 14914,69 грн., та жодних доказів на підтвердження заподіяння такої шкоди не надано. Позивач зазначає, що у зв`язку з обранням 17.06.2017 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту вона втратила можливість здійснити поїздку, однак наданий рахунок-фактура № 816964 від 12.06.2017 не підтверджує, що саме позивачем оплачено вказаний тур, платником туру є «той самий». З приводу відшкодування майнової шкоди в розмірі 3186,69 грн. позивачем вказано, що на підтвердження понесених витрат на лікування вона до свого позову долучила фіскальні чеки, проте з вказаних чеків неможливо встановити, ким були придбані ліки та для лікування яких хвороб. Зважаючи на викладене, вважають, що жодними діями ГУНП в Черкаській області не завдано матеріальної шкоди позивачу в розмірі 14914,69 грн., а тому дана позовна вимога є безпідставною та необґрунтованою. Також, позивачем жодними доказами не підтверджено неправомірності дій осіб, наявності втраченого заробітку та його розміру, причинного зв`язку між неправомірними діями та заподіяною шкодою, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог про відшкодування втраченого заробітку внаслідок відсторонення від посади. Позивачем не надано підтверджень на понесення витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного просили відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог повністю. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представників Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України та ГУНП в Черкаській області, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтями 15, 16\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року. Відповідно до статті 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди. За змістом\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктом 2 ч. 2\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. ч. 1, 2, 7\~ст. 1176 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду, що зазначено в п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону. У випадку незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян громадянинові відшкодовується зокрема моральна шкода (стаття 3 Закону). Відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, як це передбачено ст. 4 вищевказаного Закону. Вказана стаття також визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 4 Закону). Згідно зі статтею 13 вказаного Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, у разі постановлення виправдувального вироку суду, особа, права якої було порушено внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та незаконного застосування запобіжного заходу, незалежно від вини посадових осіб органів, якими була завдана шкода, має право на одноразове відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що СУ ГУНП в Черкаській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017250000000210 внесеному до ЄРДР 01.06.2017 року по обвинуваченню [PERSON] у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 16.06.2017 [PERSON] було затримано в порядку ст. 208 КПК України та цього ж дня їй було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 17.06.2017 [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 60 діб, який в подальшому було продовжено до 16.09.2017, Що підтверджується ухвалами слідчих суддів Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.06.2017 у справі №711/4889/17 та від 22.08.2017 у справі №711/6871/17. Вироком Придніпровського районного суду Черкаської області (справа №711/7640/17) від 25.02.2019 [PERSON] визнано невинуватою та виправдано у зв`язку із недоведеністю, що в її діяннях є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 30.10.2019 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін. Постановою Верховного Суду від 10.06.2020 вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.02.2019 та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 30.10.2019 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення. Вказаним вироком суду також було скасовано захід забезпечення кримінального провадження у виді відсторонення від посади та скасовано накладений ухвалами слідчих суддів Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.07.2017 (справа №711/5286/17) та від 03.07.2017 (справа №711/5287/17) арешт на майно, що належить [PERSON] . За змістом п. 14 ч. 1 ст.\~3\~КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частини першої\~статті 43 КПК України,\~виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. В пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 року у справі №1-15/99 зазначено що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.08.2020 року у справі № 607/10144/18. Враховуючи зазначене, період під слідством та судом [PERSON] має бути обрахований з моменту вручення останній повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, тобто з 16.06.2017 до 30.10.2019 до дати винесення ухвали Кропивницьким апеляційним судом, якою залишено виправдувальний вирок без змін. Період перебування позивачки [PERSON] під слідством та судом становить 2 роки 4 місяці 14 днів, або 28 місяців 14 днів (починаючи з 16.06.2017 до 30.10.2019). Таким чином підстави визначені законом для відшкодування шкоди позивачці [PERSON] наступили. Протягом вказаного періоду позивачка була вимушена регулярно приймати участь у слідчих діях та судових засіданнях, витрачаючи на це час, що вимагало від неї додаткових зусиль необхідних для організації життя. Сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням, а також факт затримання та обрання відносно неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, мало для неї стресові наслідки, вона була змушена захищатись від пред`явленого обвинувачення, що призводило до цілком природних хвилювань, що негативно вплинуло на її звичний уклад життя, тобто зумовило моральні страждання і переживання. Незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації нею своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми. А тому, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, а відтак, відхиляє доводи відповідачів щодо недоведеності факту завдання позивачці моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди позивачка вказує, що внаслідок безпідставного перебування під слідством та судом їй було заподіяно психічного впливу, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації нею своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, тому дії органів досудового розслідування та прокуратури нанесли їй моральну шкоду. Зокрема, просила врахувати, що під час досудового розслідування її було затримано та вона один день перебувала під вартою, що завдало їй істотних душевних страждань. Також, за час кримінального переслідування погіршився стан її здоров`я, що підтверджується копіями медичної документації, долученої до позовної заяви. Перебуваючи під домашнім арештом вона була обмежена у вільному пересуванні, що також ускладнювало отримання належного лікування та вимагало додаткових зусиль, оскільки вона не могла без дозволу слідчого, прокурора або суду залишати місце свого проживання. Крім того, остання була позбавлена можливості виїхати на лікування за межі України, так як здала до відповідних органів документ, що надавав право для виїзду за межі України. Крім того, внаслідок застосування до неї заходів забезпечення кримінального провадження було порушено її право на вільне володіння, користування та розпорядження належним на праві власності майном. До позову долучено висновок спеціаліста за результатами проведення психологічного дослідження №08/20 від 04.08.2020, складений юридичним психологом вищої категорії Дем`яненком В.В., відповідно до якого можливий розмір грошової компенсації для [PERSON] за завдані страждання (моральну шкоду) становить від 168,75 до 337,5 МЗП, розмір якої приймається рівному розміру мінімальної заробітної плати на Україні, прийнятої на момент винесення судом рішення. Позивачка та її представник вважають, що з урахуванням чинників, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме негативних наслідків, які продовжувалися для позивачки після виправдання, характеру і обсягу страждань, яких вона зазнала, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі при визначенні розміру завданої моральної шкоди в даній справі слід застосовувати максимальний розмір відшкодування, зазначений в висновку спеціаліста, на момент заявлення позову, а саме 337,5 * 6000 (розмір мінімальної заробітної плати) = 2 025 000 грн. Проте, суд не приймає до уваги висновок спеціаліста за результатами проведення психологічного дослідження №08/20 від 04.08.2020 до уваги, оскільки з його тексту вбачається, що дане дослідження проведено спеціалістом, а не атестованим судовим експертом в цій галузі, який не попереджався про кримінальну відповідальність, передбачену нормами КК України. При цьому спеціалістом прийнято до уваги лише документи і пояснення, які подані позивачем та не проаналізовано всі докази, які містяться в матеріалах справи, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною зокрема в постанові від 27.08.2020 у справі №752/23814/17-ц. Крім того,\~суд вважає\~за необхідне\~зазначити,\~що висновок\~експерта/спеціаліста\~не є\~обов`язковим\~для суду\~і оцінюється\~за загальними\~правилами оцінки\~доказів,\~що узгоджується\~з правовою\~позицією Верховного\~Суду викладеною\~зокрема в\~постанові від\~03.04.2019\~у справі\~№ 636/1088/15-ц. Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд виходить із наступного. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Як вже зазначалось, згідно\~ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Аналіз вказаної вище норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. У постанові від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Такий же висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19)., від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19), від 08.02.2022 у справі №201/10234/20 (провадження №14-77цс21). Крім того, відповідно до правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19), - розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що перебування позивачки під слідством та судом, в тому числі період перебування під домашнім арештом, порушило її звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від неї додаткових зусиль для організації життя та погіршило відносини з оточуючими людьми і відношення останніх до її особистості, чим [PERSON] завдано моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування за статтею 1167 ЦК України та нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнала позивачка. З урахуванням глибини фізичних та душевних страждань, завданих [PERSON] , наявності перешкод у реалізації своїх життєвих планів, а також вимоги розумності, справедливості та співмірності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. В Законі України «Про державний бюджет на 2023 рік» встановлений розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, який із 01 січня 2023 року становить 6 700 гривень. Відповідно мінімальна заробітна плата на час розгляду справи складає 6 700 грн., тому сума, яка підлягає до стягнення на користь позивачки [PERSON] складає 190726,67 грн., виходячи із наступного розрахунку: ((28 місяців х 6 700 грн.) + (6700 грн. / 30 днів х 14 днів) = 190726,67 грн.) Суд вважає за необхідне зазначити, що враховуючи правову позицію Верховного Суду неодноразово викладену в постановах, зокрема від 10.11.2021 у справі №346/5428/17, від 15.06.2022 у справі №398/2910/20, від 14.09.2022 у справі №415/1009/21, а також позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16 кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Таким чином до стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивачки [PERSON] підлягає моральна шкода в загальному розмірі 190726,67 грн. Такий розмір для відшкодування моральної шкоди, що завдана позивачці є мінімальним розміром, який гарантований законом. Щодо вимог про стягнення матеріальної шкоди в сумі 14914,69 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Викладене узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №925/1196/18. Обґрунтовуючи завдану матеріальну шкоду [PERSON] та її представник вказують, що позивачкою 14.06.2017 оплачено суму в 11 728, 00 грн. за тур до Турції, що підтверджується копіями рахунку - фактури №816964, та копією розписки про отримання грошових коштів від 14.06.2017. Однак, з наданого рахунку-фактури №816964 від 12.06.2017 (а.с. 74), виданого на суму 23456,00 грн., неможливо встановити особу, якій його було видано, оскільки бронювальником зазначено ПрАТ «Туристична компанія «АйТі-тур», отримувачем коштів Аеропорт Черкаси, КП Черкаської обласної ради, платником «той самий». Крім того, рахунок-фактура не є доказом сплати коштів та понесення витрат. Розписка [PERSON] про отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 11728,00 грн. для купівлі туру до Турції на підставі рахунку-фактури №816964 від 12.06.2017 (а.с. 75), також не підтверджує факту купівлі вказаного туру позивачкою та понесення відповідних витрат. Відомості, що [PERSON] є працівником чи представником ПрАТ «Туристична компанія «АйТі-тур», в матеріалах справи відсутні. Суд також зауважує, що рахунок-фактура був виписаний на суму 23456,00 грн., а по розписці [PERSON] отримала на придбання туру від [PERSON] 11728,00 грн. Що стосується витрат на придбання ліків в сумі 3186,69 грн., то слід зазначити наступне. [PERSON] на підтвердження витрат понесених на придбання ліків надано копії фіскальних квитанцій (а.с. 76-81), а також листок непрацездатності від 14.09.2017 (а.с. 69) та медичну документацію (а.с.64-68, 70-71). Проте, більшість чеків поганої якості, що не дозволяє суду встановити, які саме ліки купувались, коли їх було придбано, а також на чеках не вказано хто їх купував. З вступної частини висновку спеціаліста від 04.08.2020 №08/20 встановлено про наявність у [PERSON] , відповідно до наданого експерту пенсійного посвідчення №2473608820, серія ААЗ №366324 від 03.12.2013, другої групи інвалідності загального захворювання, тобто задовго до відкриття даного кримінального провадження. Позивачем та її представником не надано доказів, які б підтверджували причинний зв`язок між неправомірними діями органу державної влади і заподіяною матеріальною шкодою в сумі 14914,69 грн. На підставі викладеного суд приходить до висновку про недоведеність належними та допустимими доказами завдання [PERSON] органами досудового розслідування, прокуратури та суду матеріальної шкоди в сумі 14914,69 грн., а тому вказані вимоги не підлягають до задоволення. Щодо вимог про стягнення відшкодування за неотриманий заробіток внаслідок відсторонення від посади. Відповідно до статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Статтею 11 Закону про відшкодування шкоди встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до ст.2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. За змістом положень ч.1 ст. 12 Закону про відшкодування шкоди розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в п.1 ст. 3 цього Закону (тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Частиною другою цієї статті встановлено, що у разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджене Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що відповідний орган одночасно з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, направляє повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може, зокрема, звернутися при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції. У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в п.11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену ч.1 ст. 12 Закону про відшкодування шкоди ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду в порядку, встановленому для розгляду скарг на неправомірні дії органів державного управління і службових осіб, що ущемляють права громадян. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Відтак, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується, зокрема виправдувальним вироком, який набрав законної сили, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: ст. 1176 ЦК України, Закону про відшкодування шкоди. Сукупність зазначених умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч.2 ст.1 Закону про відшкодування шкоди). Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (ст. 2 Закону про відшкодування шкоди). Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди в разі прийняття виправдувального вироку покладається на суд, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією виправдувального вироку. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом. Законом установлено, що визначення розміру відшкодування шкоди, якої зазнав громадянин внаслідок незаконних дій, у разі при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу в першій інстанції. Таким судом у справі, що розглядається, є Придніпровський районний суд м. Черкаси. Матеріали справи не містять відомостей про виконання щодо [PERSON] передбаченого ст.11 Закону про відшкодування шкоди обов`язку роз`яснення порядку поновлення його порушених прав та встановленого пунктами 6, 11, 12 Положення порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Однак, зазначені обставини не є підставою для відмови судом у захисті її порушеного права. Оскільки Закон про відшкодування шкоди не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою. З аналізу положень ст. 12 Закону про відшкодування шкоди вбачається, що саме суд, який виніс виправдувальний вирок, визначає розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив унаслідок незаконних дій та які підлягають стягненню на його користь. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною в постановах Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц. У ході розгляду справи судом встановлено, що в межах кримінального провадження №12017250000000210, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.06.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, [PERSON] 16.06.2017 було затримано в порядку ст. 208 КПК України та цього ж дня їй повідомлено про підозру за 3 ст. 368 КК України. 17.06.2017 останній було обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту строком на 60 діб, тобто до 17.06.2017. Ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.06.2017 у справі №711/4889/17 [PERSON] було відсторонено від посади виконувача обов`язків директора комунального підприємства «Аеропорт Черкаси» строком на два місяці. Ухвалою слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.08.2017 у справі №711/6871/17 строк відсторонення [PERSON] від посади виконувача обов`язків директора комунального підприємства «Аеропорт Черкаси» продовжено в межах строку досудового розслідування, а саме до 16.09.2017. Вироком Придніпровського районного суду Черкаської області (справа №711/7640/17) від 25.02.2019, яке набрало законної сили 30.10.2019, [PERSON] визнано невинуватою та виправдано у зв`язку із недоведеністю, що в її діяннях є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Згідно трудової книжки, виданої на ім`я [PERSON] , остання 30.07.2013 була призначена виконувачем обов`язків директора комунального підприємства «Аеропорт Черкаси». 11.09.2017 [PERSON] була звільнена з роботи у зв`язку з закінченням строку трудових відносин. Як вбачається з довідки від 26.10.2022 №205-01, виданої КП «Аеропорт Черкаси Черкаської обласної ради» розмір середньої заробітної плати [PERSON] на момент відсторонення від посади 22.06.2017, порахований з врахуванням постанови КМУ №100 від 08.02.1995 зі змінами, становить 9768,00 грн. (середньоденна зарплата за вказаний період 528,00 грн.). Звертаючись з позовом позивачка та її представник вказував на те, що внаслідок незаконних дій органів досудового слідства [PERSON] була відсторонена від посади та втратила щомісячний заробіток за період з 22.06.2017 (винесення судом ухвали про відсторонення) до 11.09.2017 (звільнення з роботи) в розмірі 29568,00 грн. Відповідно до норм трудового законодавства відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі (ст.46 КЗпПУ): появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення від роботи працівника здійснюється роботодавцем з підстав передбачених законодавством з власної ініціативи та/або на вимогу третіх сторін (суду, органів державного нагляду та контролю, та інших уповноважених органів) та оформляється наказом (розпорядженням) роботодавця, з викладенням підстав та строків відсторонення. Відсторонення може бути як з збереженням заробітної плати, так і без такого. Про відсторонення від роботи видається відповідний наказ, до якого прикладаються документи щодо підтвердження обставин відсторонення. Запис про відсторонення від виконання службових (посадових) обов`язків до трудової книжки не заноситься. Позивачка просить відшкодувати їй втрачений заробіток за період з 22.06.2017 по 11.09.2017, в той же час, відповідно до лікарняного листа виданого КЗ «Третя Черкаська міська лікарня ШМД Черкаської міської ради» від 14.09.2017 [PERSON] в період з 05.09.2017 по 14.09.2017 перебувала на лікарняному в умовах денного стаціонару (а.с. 69). Представники відповідачів звертали увагу, що позивачка у вказаний період могла перебувати у відпустці, а не бути відстороненою, оскільки відповідного наказу підприємства суду не надано. Надаючи ухвали суду про відсторонення останньої від посади виконувача обов`язків директора КП «Аеропорт Черкаси Черкаської обласної ради», позивачем та її представником не надано наказу даного підприємства про відсторонення від посади [PERSON] , а тому суд не може встановити період відсторонення позивачки від посади, зважаючи на наявність доказів перебування її на лікарняному у вказаний період. За таких умов суд позбавлений можливості встановити період відсторонення [PERSON] від посади та умови такого відсторонення (із збереженням заробітної плати, чи без такого), а тому вказані вимоги не підлягають задоволенню, як недоведені належними та допустимими доказами. Щодо стягнення судових витрат. Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням. Відповідно до ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, - інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем ставилось питання про стягнення з відповідачів судових витрат в сумі 23000 грн., які складаються з витрат на правову допомогу в сумі 15000 грн. та за проведення психологічного дослідження в сумі 8000 грн. Слід зазначити, що відповідно до позовної заяви позивачка очікує понести у цій справі витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15000 грн. При цьому, під час розгляду справи представником позивача зазначено, що відповідні докази будуть надані до суду у порядку ч.8 ст. 141 ЦПК України. Щодо витрат понесених на проведення психологічного дослідження від 04.08.2020 №08/20 в сумі 8000 грн., то вказані витрати в розумінні ст. 133 ЦПК України не є судовими витратами, а тому не підлягають до стягнення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, що полягає у сплаті судового збору, суд враховує, що згідно із п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не справляється судовий збір за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Отже, судовий збір за подання подібних позовів не повинен справлятися взагалі, а тому у суду відсутні підстави для стягнення судового збору з відповідачів в дохід держави. З урахуванням вищевикладеного, а також із врахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] , а саме часткове задоволення вимог щодо відшкодування моральної шкоди завданої у кримінальному провадженні №12017250000000210, в решті вимог позивачці слід відмовити.

Outcome: partial