Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

03.03.2023\~позивач звернулася\~до суду\~з позовом\~до Вертіївської\~сільської ради\~Ніжинського району, про визнання права власності на майно. Позов мотивувала тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Піісля його смерті відкрилась спадщина на все його майно, до складу якого входить 1/3 частка житлового будинку [ADDRESS] , фактичним власником якої він був. Після його смерті спадщину прийняла його дружина [PERSON] , оскільки постійно проживала разом за спадкодавцем на день відкриття спадщини. З невідомих їй причин її мати та вона не отримували свідоцтво про право на спадщину щодо 1/3 частки житлового будинку, що за життя належала [PERSON] . Її мати [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилась спадщина на 2/3 частки житлового будинку [ADDRESS] , фактичною власницею яких вона була. На випадок своєї смерті її мати залишила заповіт, яким все своє майно заповідала їй. Вона спадщину прийняла та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 09.12.2021 щодо земельної ділянки площею 0, 8439 га для ведення особистого селянського господарства на території с.Черняхівка Ніжинського району, що належала її матері [PERSON] . В той же час, нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на 2/3 частки житлового будинку у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Крім того, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та відсутністю реєстрації права власності на житловий будинок вона не може оформити на себе право власності на 1/3 частку житлового будинку, як за колишнім членом колгоспного двору. 01.05.2023 від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його та позивача участі, поданий позов підтримують та просять його задовольнити. Представник відповідача в особі Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, у судове засідання не з`явився, до суду подав заяву в якій просив розглянути справу за даною позовною заявою без участі їх представника за наявними у справі доказами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17.01.2004 [PERSON] помер [INFO] (а.с.7). Померлий [PERSON] на день смерті постійно проживав і був зареєстрований в [ADDRESS] . Разом з ним на день смерті та протягом шести місяців за вищевказаною адресою була постійно зареєстрована та проживала [PERSON] його дружина, що підтверджується довідкою Липоворізького старостинського округу Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області №1-07/02-16/ від 30.01.2023 (а.с.10). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17.12.2020 вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а.с.8). Відповідно до копії дповідно заповіту, посвідченого секретарем Черняхівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області Бабич Т.І. 19.12.2017, [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, заповіла [PERSON] (а.с.12). Позивач [PERSON] доводилась донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.08.1977 та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 25.02.1995 (а.с.16-17). До кінця 2012 року питання переведення колгоспного двору до категорії двору, що належить громадянину, з видачею свідоцтва про право власності на будинок, вирішувалося органами місцевого самоврядування, а КП «Ніжинське бюро технічної інвентаризації» виготовляло документи про право власності і реєструвало будинок за громадянином. Тепер БТІ не мають такого права і як результат право приватної власності на будинок, який є складовою частиною колгоспного двору, може бути визнане тільки судовим рішенням. Згідно довідки КП «Ніжинське МБТІ» №01334 від 07.09.2022 право власності на житловий будинок [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.19). Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Відповідно до п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Таким чином, станом на 15 квітня 1991 року такими, що не втратили право на майно колгоспного двору вважалися всі особи, що мешкали та були прописані в домоволодінні розташованому за адресою: [ADDRESS] . При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст.563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Отже, житловий будинок було зареєстровано у встановленому порядку відповідно до діючого на той час законодавства як власність колгоспного двору. Таким чином, право власності на житловий будинок як майно колгоспного двору після припинення колгоспних дворів в Україні перетворилося на спільну часткову власність членів припиненого колгоспного двору в рівних частинах по 1/3 частці кожного. Відповідно довідки №1-08/02-16/ від 30.01.2023 Липоворізького старостинського округу Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області житловий будинок [ADDRESS] станом на 15.04.1991 відносився до типу колгоспного двору. На вказану дату в цьому дворі були зареєстровані: [PERSON] голова двору, [PERSON] дружина, [PERSON] - донька (а.с.9). Колгоспний двір був припинений 15.04.1991, коли був введений в дію ЗУ «Про власність», а тому станом на 15.04.1991 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належало право власності на 1/3 частину майна у колгоспному дворі кожному, як їх члену, що не втратили право на частку в їх майні. [PERSON] спадщину після смерті [INFO] [PERSON] прийняла, що підтверджується копією спадкової справи №61/2016, заведеної 31.03.2016 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.45-60). Після смерті [PERSON] 17.12.2020 спадщину прийняла її дочка [PERSON] , що підтверджується копією спадкової справи №8/2021, заведеної 04.02.2021 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.65-76). З постанови приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Бублика В.М. від 14.09.2022 вбачається, що позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , з підстави відсутності правовстановлюючих документів, відсутності реєстрації права власності та неможливості встановлення належності нерухомого майна спадкодавцеві (а.с.21). Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до\~ч.1\~ст.1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 ст.1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню.

Outcome: approved