Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і з урахуванням уточнених позовних вимог просила усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом зняття з реєстрації з вказаного будинку [PERSON] , а також про визнання такими, що втратили право користування даним житловим будинком [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що їй на праві власності належить 3/4 домоволодіння за [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані: [PERSON] (дочка позивачки), [PERSON] (внук позивачки), [PERSON] (внук позивачки), [PERSON] (власнися 1/4 домоволодіння, рідна сестра позивачки), [PERSON] (племінник позивачки, син відповідачки [PERSON] ), [PERSON] (племінник позивачки, син відповідачки [PERSON] ), [PERSON] (племінниця позивачки, дочка відповідачки [PERSON] ). 05 липня 1980 року [PERSON] зареєструвала шлюб з громадянином Йорданського Хашимітського королівства [PERSON] та виїхала на постійне місце проживання у місто Амман Йорданського Хашимітського королівства. Від шлюбу у [PERSON] народилось троє дітей: сини [PERSON] і [PERSON] та дочка [PERSON] , які мають подвійне громадянство - є громадянами України і громадянами Йорданського Хашимітського королівства. Всі відповідачі є повнолітніми, зареєстровані і постійно проживають у місті Амман Йорданського Хашимітського королівства. У домоволодінні [ADDRESS] не проживають з моменту реєстрації, за комунальні послуги не сплачують, їх особистих речей у будинку немає. Відповідачка [PERSON] зареєструвала синів [PERSON] у вказаному житловому будинку без згоди іншого співвласника та без їх особистої присутності, оскільки вони не приїжджали в Україну понад вісімнадцять років. [PERSON] і [PERSON] раз на три роки приїжджають в Україну, але в будинку [ADDRESS] за 18 років не були жодного разу. В особистій власності відповідачки [PERSON] є квартира [ADDRESS] , де вона може зареєструватись та проживати сама, а також зареєструвати членів своєї сім`ї, в тому числі відповідачів. Позивачка є людиною похилого віку, отримує пенсію, яка не покриває витрати на комунальні послуги, що є для неї непомірним тягарем і вона вимушена клопотати про призначення житлової субсидії. Однак у призначенні субсидії позивачці було відмовлено у зв`язку з реєстрацією у будинку відповідачів та відсутністю інформації про їх доходи. Оскільки відповідачі не бажають добровільно змінити місце реєстрації, позивачка просить суд в такий спосіб усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності нерухомим майном. Представниця позивачки в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала за обставин, наведених в позовній заяві. Відповідачі, які вважаються такими, що у встановленому порядку були оповіщені про час, день і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву до суду не подали. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] позов підтримала, пояснила, що [PERSON] з дітьми не з`являлися в будинку [ADDRESS] більше п`ятнадцяти років. Останній раз [PERSON] приїжджала влітку 2004 року, однак в будинок не заходила, її речей в будинку немає. Відповідачка не казала, що хоче жити в цьому будинку, і не заперечувала проти зняття з реєстрації. Зазначила, що всі комунальні послуги оплачує вона і позивачка, а в оформленні субсидії їм відмовлено. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідачів, на підставі наявних в справі доказів і, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 3/4 житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами за [ADDRESS] . Власником іншої 1/4 частини даного домоволодіння є [PERSON] . Дані обставини підтверджуються: договором дарування, посвідченим 27 червня 2001 року приватним нотаріусом Ярмолинецького районного нотаріального округу Хмельницької області Динько Г. А., згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частину даного житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель (а.с. 19), ухвалою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 05.08.2002 у справі № 2-118/2002, якою затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за якою за [PERSON] визнано право власності на 1/4 частину вказаного житлового будинку, а за [PERSON] - право власності на 1/8 житлового будинку з надвірними будівлями (а.с. 20); свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим 24.05.2013 державним нотаріусом Другої Хмельницької державної нотаріальної контори Кушал Д. В., згідно якого [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] 1/8 частину даного житлового будинку з надвірними будівлями (а.с. 21); витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії № 8247669 від 05.09.2005 (а.с. 22) та № 11248437 від 17.07.2006 (а.с. 23). У вказаному будинку зареєстровані: [PERSON] (дочка позивачки), [PERSON] (внук позивачки), [PERSON] (внук позивачки), [PERSON] (власниця 1/4 будинку, рідна сестра позивача), [PERSON] (племінник позивачки, син відповідачки [PERSON] ), [PERSON] (племінник позивачки, син відповідачки [PERSON] ), [PERSON] (племінниця позивачки, дочка відповідачки [PERSON] ). Відповідачка [PERSON] і її діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають за місцем реєстрації більше 10 років. Дані обставини підтверджуються: довідками Ярмолинецької селищної ради № 1698 від 22.06.2021 та № 2093 від 05.08.2022 про склад зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25, 26); актом обстеження житлового будинку по [ADDRESS] від 27.02.2017, згідно якого зі слів свідків у даному будинку проживає [PERSON] з травня 2002 року і по даний час, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , але фактично не проживають з моменту реєстрації (а.с. 31); актом комісії Ярмолинецької селищної ради Хмельницької області від 05.08.2022 про те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , проте за поясненнями сусідів більше 10 років не проживають (а.с. 32). Крім того, допитані в суді як свідки [PERSON] і [PERSON] підтвердили, що в будинку по [ADDRESS] проживає [PERSON] , її мати і її син. [PERSON] вони ніколи не бачили і не знають, хто це. Свідок [PERSON] підтвердила, що бачила [PERSON] і її дітей більше тридцяти років назад, коли ще була жива їх баба, а діти були маленькими. З того часу вони у будинку по [ADDRESS] не проживають. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У той же час положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частинами другою, третьою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Таким чином, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14 та від 16.11.2016 у справі № 6-709 цс16. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення (постанова ВС від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18). У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відсутні без поважних причин у житловому будинку за [ADDRESS] понад один рік, крім того, відсутні будь-які належні та допустимі докази, що вони є членами сім`ї [PERSON] , а тому вони є такими, що втратили право на користування вказаним житлом. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (зокрема постанова від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22, провадження № 61-8377св22). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Враховуючи викладене суд вважає, що вимога [PERSON] про усунення перешкоди у користуванні житловим будинком за [ADDRESS] шляхом зняття з реєстрації [PERSON] підлягає задоволенню, при цьому суд враховує, що це не буде надмірним тягарем для останньої і відповідатиме приватному інтересу позивачки. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач як особа з інвалідністю ІІ групи звільнена від сплати судового збору, тому з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073,60 грн., по 357,87 грн. з кожного, з відповідачки [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн. На підставі ст. 317, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved