Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

02.02.2023 позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на дитину. Позивач обґрунтовує свій позов тим, що [INFO] народився [PERSON] , батьком якого є відповідач [PERSON] . Сімейне життя з відповідачем у [PERSON] не склалось і близько одного року вони проживають окремо. Дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідач інших утриманців не має, працездатний, отримує дохід, а тому позивач вважає, що він може надавати матеріальну допомогу на утримання сина. Просила суд стягнути з відповідача аліменти на свою користь на утримання малолітнього сина в твердій грошовій сумі у розмірі 4000 гривень, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 07.02.2023 позовну заяву було залишено без руху. У межах визначеного судом строку позивачем усунуто недоліки, на які вказав суд. Ухвалою суду від 07.03.2023 призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Сторони неподали до суду своїх заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав. На адресу суду 25.04.2023 повернулось рекомендоване повідомлення з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Разом з тим, відповідач був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку про розгляд справи, що підтверджується роздруківкою відстеженням на сайті «Укрпошта» за відповідним трек-номером, з якої слідує, що 25.04.2023 повістка про виклик до суду 09.05.2023 була вручена відповідачу по даній справі за довіреністю. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку з огляду про таке. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 2), батьком якого являється відповідач [PERSON] .Дитина знаходиться на утриманні позивача, що не заперечується відповідачем та підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 2). З довідки Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області від 20.02.2023 за № 616 (а.с.11), яка видана гр. [PERSON] , вбачається, що її син [PERSON] , 2009 р.н. та син [PERSON] , 2019 р.н. зареєстровані та проживають біля матері в [ADDRESS] , та знаходяться на її утриманні. Таким чином, судом встановлено, що дитина проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні. Судом встановлено, що позивач одна несе витрати по утриманню дитини, тому не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню її потреб. Відповідач відомостей про свої доходи суду не надав. Нормами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради Українивід 27 лютого 1991 року N789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно ст.141СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття. Виходячи з вимог ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, за змістом указаної норми лише одержувач визначає спосіб стягнення аліментів. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, з огляду на наведені норми, утримання дитини може здійснюватися за домовленістю між батьками дитини. За відсутності такої домовленості право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] є обґрунтованими, оскільки батьки несуть рівний обов`язок щодо утримання дитини до досягнення повноліття. Враховуючи вік дитини, її базові потреби в одязі, збалансованому харчуванні, лікуванні у разі захворювання, аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн на утримання сина [PERSON] є необхідними для забезпечення його гармонійного розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача як аліменти на дитини сторін, суд приймає до уваги встановлені у справі обставини,

Outcome: approved