Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 08.05.2023 року, позов [PERSON] до Золочівської районної державної адміністрації Львівської області, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, задоволено частково. Ухвалено стягнути із Золочівської районної державної адміністрації Львівської області на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) - 10 000,00 грн. моральної шкоди, завданої незаконним звільненням. \~ \~ \~ \~Разом з\~тим,\~судом встановлено,\~що позивачем,\~окрім стягнення\~моральної шкоди,\~завданої незаконним\~звільненням,\~заявлялася також\~позовна вимога\~про визнання недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію про нього, розміщену в його характеристиці від 16 жовтня 2020 р., виданою Бродівською РДА, та стягнення моральної шкоди в розмірі 300000,00 грн. завданої за поширення недостовірної інформації. \~ \~ \~ \~З приводу зазначеної позовної вимоги позивачем надані докази та пояснення, а представником відповідача та третьою особою заперечення щодо цієї позовної вимоги. \~ \~ \~ \~Однак, ухвалюючи рішення, судом не прийнято рішення з приводу даної позовної вимоги. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.1 ч.1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. \~ \~ \~ \~Фіксування судового процесу відповідно до ст.247 ЦПК України, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ \~ \~За вимогами статті 12, 80, 81, 83ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо підстав для задоволення чи відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, розміщену в його характеристиці від 16 жовтня 2020 р., виданою Бродівською РДА, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Стаття 28 Конституції України гарантує кожному право на повагу до його гідності. Частина 4 статті 32 Конституції України гарантує кожному судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною 2 статті 8 Конституції України зазначено, що норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до частини 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Абзацом 3 частини 4 статті 277 ЦКУ встановлено, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Враховуючи роз`яснення п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1, єдиним законним шляхом відновити порушені права є встановлення факту недостовірної інформації. Недостовірною вважають інформацію, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 року визначено, що одним з основних принципів інформаційних відносин є достовірність і повнота інформації. Таким чином, інформацією, що не відповідає дійсності, є недостовірні відомості, які вказують на факти, що не існували в дійсності або існували не в такому вигляді, як про це зазначають такі відомості. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в інтернеті чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на свободу дотримання своїх поглядів, одержання і передання інформації та ідей без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до частини першої статті 30 закону, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно з положеннями частини 2 статті 30 закону, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до положень статті 277 ЦКУ, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 конвенції. В постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року (справа N 347/201/16) зроблено висновок про те, що повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Як встановлено із змісту службової характеристики на [PERSON] , виданої 16.10.2020 року керівником апарату Бродівської РДА Львіської області Родін М., у такій викладені відомості про трудову діяльність позивача, а також характеризуючі дані, зокрема: "зарекомендував себе цілеспрямованим та самостійним під час прийняття рішень, проте [PERSON] не вміє сприймати критику на свою адресу, не працює над виявленими недоліками в роботі, допускає зневажливе ставлення до колег та керівництва райдержадміністрації, емоційно неврівноважений, недостатньо працює над підвищенням своїх знань або проявляє поверхневий підхід, допускає випадки халатного ставлення до своїх обов`язків, своєю посадою не дорожить". У позовній заяві позивач просить визнати недостовірними характеризуючі дані щодо нього, окрім першого. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що твердження "недостатньо працює над підвищенням своїх знань або проявляє поверхневий підхід," є таким, що не відповідає дійсності і таке слід визнати недостовірним, оскільки матеріалами справи підтверджується протилежне, зокрема, те, що позивач з часу прийняття на державну службу підвищував кваліфікацію цільового призначення у сфері цивільного захисту, неодноразово брав участь у тематичних короткотермінових семінарах, нагороджувався грамотою за перемогу у конкурсі "Кращий державний службовець", нагороджений дипломом лауреата ІІ туру Всеукраїнського конкурсу "Кращий державний службовець". Доказами, що підтверджують зазначені обставини є: сертифікати і свідоцтва проходження підвищення кваліфікації державного службовця: сертифікат про участь 11-12.06.2013 р. у семінарі-тренінгу «Технології електронного урядування» у Львівському регіональному інституті державного управління Національної академії державного управління при Президентові України; сертифікат про участь 5-6.11.2013 р. у тематичному короткотерміновому семінарі «Конфлікт інтересів на державній службі» у Львівському регіональному інституті державного управління Національної академії державного управління при Президентові України, сертифікат про участь 3-4.12.2013 р. у семінарі-тренінгу на тему «Запобігання проявам корупції в органах влади» у Львівському регіональному інституті державного управління Національної академії державного управління при Президентові України; свідоцтво №30/13 від 23.12.2013 р. про навчання 9-12.12.2013 р. в УДСО при ГУ МВСУ у Львівській області за програмою працівників цивільної охорони по охороні об`єктів; свідоцтво серія СПК АЕ № 476019 від 19.12.2013 р. про підвищення кваліфікації 09- 19.12.2013 р., видане ПАТ ВНЗ «Міжрегіональна академія управління персоналом» за спеціальністю «Менеджер безпеки бізнесу»; посвідчення серія [NUMBER] від 09.10.2014 р. про функціональне навчання (підвищення кваліфікації цільового призначення) у сфері цивільного захисту 07-09.10.2014 р., видане ДСНС України у Львівській області; посвідчення серія [NUMBER] від 25.10.2016 р. про функціональне навчання (підвищення кваліфікації цільового призначення) у сфері цивільного захисту 17-25.10.2016 р. видане ДСНС України у Львівській області. Свідоцтво серія ЛІ №23884645-000067-16 від 15.12.2016 про підвищення кваліфікації з управління Національної академії державного yправління Національної академії державного управління при Президентові України. Сертифікат про участь у короткотерміновому семінарі 21-22.06.2017 на тему «Сучасні технології управління персоналом» у Львівському регіональному інституті державного управління Національної академії державного yправління Національної академії державного управління при Президентові України; свідоцтво серії СПК АЕ № 47686 від 30.03.2018 р. про підвищення кваліфікації з 13.12.2017 по 30.03.2018 р., видане ПАТ ВНЗ «Міжрегіональна академія управління персоналом» за спеціальністю «Менеджер малого бізнесу»; сертифікат про участь у короткотерміновому семінарі 15-16.05.2018 р. на тему «Менеджмент та управлінське лідерство в органах державної влади та органах місцевого самоврядування виданий Львівським регіональним інститутом державного управління Національної академії державного управління при Президентові України 16.05.2018 р.; посвідчення № ДС 00191/18-п від 31.05.2018 р. про вільне володіння державною мовою, видане Інститутом післядипломної освіти та доуніверситетської підготовки Львівського національного університету імені Івана Франка; свідоцтво серія [NUMBER] від 15.03.2019 р. про підвищення кваліфікації з 06.12.2018 р. до 15.03.2019 р., видане ПАТ ВНЗ «Міжрегіональна академія управління персоналом» за спеціальністю «Управління персоналом». Посилання позивача на недостовірність інших зазначених тверджень у характеристиці від 16.10.2020 року, суд вважає такі безпідставними, так як зазначена у характеристиці інформація є відображенням оціночних суджень керівництва апарату райдержадміністрації щодо особистих та ділових якостей позивача, тобто викладені відомості сформовані на підставі суб`єктивного аналізу ставлення відповідача до виконання позивачем службових обов`язків. Разом з тим, суд не знаходить підстав для відшкодування моральної шкоди, за поширення визнаної судом недостовірної інформації, оскільки позивачем не доведено, що такими діями відповідача йому було завдано моральних страждань.

Outcome: partial