Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона з [PERSON] довгий час зустрічалася, вони мали спільні наміри створити сім`ю та народити дитину, у зв`язку із чим з лютого 2010 року сторони почали проживати однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу. Від вказаних стосунків, приблизно у липні 2011 року, позивач завагітніла, про що відповідачу було відомо. Однак, після цього сімейні стосунки між сторонами фактично припинилися. [INFO] позивач народила сина - [PERSON] , а відповідач [PERSON] є його батьком. Однак, за відсутності бажання та вільного часу, відмовився подати в орган реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію батьківства, а тому запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень було проведено у порядку, передбаченому ст. 135 СК України. Позивач вважає, що [PERSON] слід визнати в судовому порядку батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , оскільки останній не подав в державні органи реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію його як батька. Позивач вказує, що наявні підтвердження біологічного батьківства відповідача [PERSON] щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] , а тому в інтересах дитини необхідне відповідне внесення змін до актового запису про народження дитини. Крім цього, позивач вказує, що відповідач [PERSON] спілкується з дитиною, але не надає систематичної та у необхідному розмірі матеріальної допомоги на утримання дитини. На даний час дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище дитини, так і стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, який є працездатним та зареєстрованим фізичною особою-підприємцем, а тому останній має сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 6\~000,00 грн. щомісяця, оскільки вказаний розмір є доцільним в\~інтересах дитини\~для забезпечення\~їй реальної\~матеріальної підтримки\~від батька та для утримання\~дитини,\~її повноцінного\~духовного та\~фізичного розвитку.\~При цьому,\~на думку\~позивача,\~відповідач має\~можливість надавати суму коштів у зазначеному розмірі. Враховуючи викладене, позивач просила суд: визнати [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] ; внести зміни у актовий запис про його народження, виключивши відомості про [PERSON] , як батька дитини, та зазначити батьком дитини відповідача; стягнути з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі по 6000 грн. щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.12.2020 року до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача в користь позивача всі понесені судові витрати. Відповідач подав відзив на пред`явлений позов, в якому вказує на безпідставність даного позову. Зокрема, відповідач вказує, що він з позивачем ніколи не проживали однією сім`єю та не мали притаманних подружжю стосунків, оскільки, не зважаючи на зустрічі, відносини між сторонами були напружені. Він не міг постійно проживати в Україні, оскільки є громадянином Російської Федерації. Постійно став проживати в Україні лише з 2012 року після реєстрації місця проживання в м. Ковелі. Позивач повідомила йому про народження дитини та вперше він побачив її сина, коли йому виповнилось близько одного року. Позивач неодноразово зверталась до відповідача за допомогою та останній позичав їй гроші. Крім цього, він та позивач своїх зустрічей ні від кого не приховували, він спілкувався з сином позивачки та її знайомими, однак кожен з сторін проживав своїм життям. У березні 2013 року відповідач одружився та від вказаного шлюбу має дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . Від вказаного часу зустрічі між сторонами припинились, однак залишились звичайні людські дружні стосунки. Відповідач вказує, що періодично позичав гроші позивачці, оскільки остання розповідала, що має необхідність оплатити заняття сина чи його лікування, а коштів для цього не мала. Відповідач також зазначив, що ніколи не перебував у шлюбі з позивачкою і ніколи не перебував з нею у відносинах, притаманних подружжю. Ніколи не проживав з нею спільно без реєстрації шлюбу. Крім цього, на спростування зазначених у позові обставин щодо розміру аліментів, відповідач вказує, що ніколи і ніякої домовленості між сторонами відносно коштів, а тим більше про аліменти, не було, а позивач не довела наявності будь-яких обставин, які могли б бути підставою для задоволення позову. Враховуючи викладене, відповідач просив в задоволенні позовних вимог про визнання батьківства та стягнення аліментів відмовити повністю та стягнути з позивача на користь відповідача понесені останнім витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн /т. 1 а.с. 34-40/. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, однак представник позивача попередньо подала до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Поштові відправлення з судовими повістками повернуті до суду з відмітками поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». В той же час, згідно поданого відповідачем відзиву на позовну заяву, [PERSON] було достеменно відомо про наявність в провадженні суду даної справи, у якій він є відповідачем. Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі "Пономарьова проти України" констатував, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Аналогічна позиція висловлена також в пункті 27 рішення Європейського Суду з прав людини від 26 квітня 2007 року по справі "Шевченко проти України" (Заява N 8371/02). Європейський Суд, де зазначив, що заявник не зміг довести, що він вчиняв будь-які кроки між вереснем 2002 року та груднем 2003 року та після 2 червня 2004 року, щоб довідатись про стан провадження у його справі. Згідно заяви [PERSON] від 22.02.2021 року, останній звернувся до суду з заявою про проведення судового засідання у його відсутності. Позов не визнає повністю у зв`язку з обставинами, вказаними у відзиві. Зазначив, що його інтереси представляє адвокат Шинкар О.В. на підставі договору від 10.02.2021 року /т. 1 а.с. 48/. В подальшому, 02.08.2021 року, відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив розглядати клопотання експерта у його відсутності /т. 1 а.с. 157/. 06.09.2021 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про відкладення судового засідання /т. 1 а.с. 173/. З того часу відповідач уникає отримання судових повісток, отримання телефонних дзвінків за номером телефону, який власноручно вказав в заяві від 02.08.2021 року, в судові засідання не з`являвся, рухом справи у будь-який спосіб не цікавився. При цьому територію України залишав лише в період з 13.01.2022 року по 20.01.2022 року, що підтверджується відповідним повідомленням Державної прикордонної служби України /т. 2 а.с. 22/. Представник відповідача адвокат Шинкар О.В. 07.03.2023 року звернулась до суду із заявою про припинення її повноважень в даній справі в зв`язку із закінченням строку укладеної угоди /т. 2 а.с. 68-71/. За таких обставин, слід вважати, що [PERSON] був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, суд про причини неявки не повідомив, а тому неявка його до суду не перешкоджає розгляду справи по суті. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Ковельського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) у судове засідання не з`явився, однак попередньо неодноразово звертався до суду з клопотаннями про розгляд справи у відсутності представника. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи докази, прийшов до висновку про те, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено з свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 29.03.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю реєстраційної служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області, [PERSON] народився [INFO] , а її батьками є [PERSON] та [PERSON] /т. 1 а.с. 18/. Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Як встановлено в судовому засіданні, позивач та відповідач [PERSON] на момент народження дитини в зареєстрованому шлюбі не перебували, а тому реєстрація народження здійснена на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. Зазначеної обставини відповідач не спростовував. Згідно вимог ч.ч. 3, 4 ст. 128 Сімейного кодексу України, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23.02.2021 року у справі було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу з метою встановлення наявності чи відсутності кровного споріднення між відповідачем і дитиною, однак вказану експертизу не було проведено у зв`язку з неявкою сторін до Львівського НДЕКЦ МВС України для відібрання зразків букального епітелію/т. 1 а.с. 67-68, 158/. Крім цього, ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20.12.2021 року у справі повторно було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу з метою встановлення наявності чи відсутності кровного споріднення між відповідачем і дитиною, однак вказану експертизу не було проведено у зв`язку з неявкою відповідача до Волинського НДЕКЦ МВС України /т. 1 а.с. 198-199, 227-228/. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20.10.2022 року у справі втретє було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу з метою встановлення наявності чи відсутності кровного споріднення між відповідачем і дитиною, однак вказану експертизу не було проведено у зв`язку з неявкою [PERSON] для відбору зразків букального епітелію до Волинського НДЕКЦ МВС України /т. 2 а.с. 36-37, 57-58/. Таким чином суд констатує, що відповідач [PERSON] ухилився від проведення даної експертизи, оскільки умисно ухилявся від отримання судових повідомлень. Згідно ч. 2 ст. 128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Як роз`яснив Верховний Суд України в п.п. 4-9 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою одним із батьків. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі статтею 135 СК України. Відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що встановлення батьківства згідно вимог частини 2 статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей) які засвідчують походження дитини від певної особи. Тобто для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 89 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі, коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 109 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Долучені до позовної заяви фотознімки дають переконливі підстави вважати, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мали відносини, притаманні подружжю /т. 1 а.с. 21-23/. Відповідач, крім власних усних заперечень, будь-яких доказів на спростування таких обставин не надав. Враховуючи наведені вище норми матеріального права та беручи до уваги ті обставини, що сторони спору тривалий час, спільно, в тому числі і на час зачаття дитини проживали разом, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, позивач вважає батьком дитини саме відповідача, а також те, що відповідач свідомо ухиляється від проведення призначеної судом з метою встановлення батьківства судової молекулярно-генетичної експертизи, в суду не виникає обґрунтованого сумніву, що [PERSON] , [INFO] , є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . За таких обставин вбачаються підстави для задоволення вимоги позивача про визнання [PERSON] батьком дитини та для внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини. Крім цього, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до\~ст. 180 СК України,\~обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. За домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні, а у разі недосягнення такої згоди\~кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за рішенням суду. Згідно вимог\~ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, за заявою платника або одержувача аліменти можуть бути визначені у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому, за змістом ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Згідно ч.\~2\~ст.\~182\~СК України,\~розмір аліментів\~має бути\~необхідним та\~достатнім для\~забезпечення гармонійного\~розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку . Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аналізуючи зазначені норми закону, суд звертає увагу на те, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Відповідач має вік 33 роки, є фізичною особою підприємцем та має сталі, досить значні доходи, що підтверджується відомостями податкових органів, не подав доказів існування обставин, які істотно обмежують його працездатність, доказів існування інших обставин, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, що дозволяє зробити висновок про його спроможність сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини, з врахуванням суми прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленому\~ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік», у розмірі по 2000 грн. щомісячно. Визначений розмір аліментів в сумі 2000 грн. щомісячно, на переконання суду, буде об`єктивним та справедливим з врахуванням наведених вище обставин. Позивач не довела, що відповідач має змогу сплачувати аліменти у запропонованому нею розмірі. За таких обставин з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто з 28.12.2020 року, і до досягнення дитиною повноліття. Крім цього, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, оскільки позивач поніс витрати в розмірі 6000 грн. За таких обставин, враховуючи характер спірних правовідносин, співмірність послуг адвоката з ціною позову, ступенем складності справи, час, витрачений адвокатом на надання правничої допомоги, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, враховуючи відсутність заперечень відповідача, суд вважає, що витрати з оплати правничої допомоги підлягають до стягнення з відповідача в сумі 6000 грн. та в сумі 840,80 грн., які позивач понесла при сплаті судового збору. Крім цього, з відповідача слід стягнути судові витрати по справі щодо судового збору у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved