Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

26.10.2022 представник позивача -адвокат Петришин С.Р. звернувся до суду із позовом до відповідача, у якому просить з урахуванням змінених позовних вимог від 13.02.2023 ( а.с. 79), просить : стягнути з відповідача в користь позивача борг за договором позики від 04.11.2020, а саме основну суму - 3500 дол. США, 3 %- 110 дол. США; судовий збір та витрати на правничу допомогу. В обґрунтування позову зазначено, що 04.11.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким останній отримав від позивача грошову суму у розмірі 3 500 дол.США. ( курс НБУ за 1 дол. США - 36, 56 грн.), еквівалентне 127 960 грн.), зобов`язався повернути зазначену суму коштів до 01.10.2020, про що була написана розписка. Проте у встановлений, у розписках строк грошові кошти відповідач не повернув та зобов`язання за договором позики не виконав. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, однак відповідач вже протягом року ігнорує такі вимоги. Вказане свідчить про небажання відповідача добровільно виконати свої зобов`язання. 28.10.2022- відкрито провадження у справі. 13.02.2023- надійшла заява про зміну позовних вимог ( а.с.79). 22.02.2023- представником відповідача подано відзив на позов. У позові просив відмовити. В обґрунтування зазначено, що твердження позивача про те, що кошти йому не повернуто не відповідає дійсності. Кошти було повернуто на дату, коли позивач звернувся до суду ( 26.10.2022). Підтвердженням цього є письмові та електронні докази : копії квитанцій про здійснення відповідачем міжнародного переказу за допомогою платіжної системи «Вестрн Юніон» на загальну суму 1430 Євро, еквівалентно 1592, 94 дол. США, згідно з якими безпосередньо одержувачем коштів є позивач [PERSON] ; копії банківських квитанцій про здійснення відповідачем безготівкових платежів на банківський рахунок [PERSON] ( матері позивача [PERSON] ; фотографій скріншот телеграмспілкування між позивачем та відповідачем. Відповідач познайомився з позивачем на курсах, які проводилися «Клубом ділових людей», тому в контактах відповідача, позивач залишився записаний як « [PERSON] КДЛ» _база відпочинку Горицвіт». На думку сторони відповідача, з переписки вбачається, що між сторонами ( 04.09.2020) були фактичні фінансові зобов`язання. Перед 04.11.2020 відповідач мав повернути позивачу кошти в суму 3500 дол. США та відсотки за два місці. На зустрічі, 01.11.2020 відповідач просив розтермінувати борг, як мінімум на кілька місяців. Однак, позивач погодився на такі умови за наявності поручителя [PERSON] ( кума відповідача). 04.11.2020 під час спільної зустрічі з [PERSON] , останнім була написана розписка на ту ж суму коштів. Знову ж таки за умовами позивача, який пояснював, що не має права офіційно брати проценти за користування коштами, відтак друга розписка лише формальність. З листування видно, що позивач наголошує про те, що у випадку затримки коштів відповідача з платежами, вимагатиме оплату від поручителя ( 30.07.2021, 02.08.2021). А 05.09.2022 позивач, щоб зайвий раз нагадати відповідачу про його поручителя, надіслав в «телеграм» відповідачу фотографію, на якій видно дві розписки на одну і ту суму коштів від 04.11.2020. Разом з тим, позивач неодноразово підтверджує факт отримання ним грошових коштів готівкою на руки. Вважає, що вказаними доказами підтверджується, що відповідач повністю виконав своє зобов`язання перед позивачем на всю суму позичених коштів , тобто в розмірі 3 500 дол. США. Окрім того, як стало відомо, позивач [PERSON] звернувся одночасно в жовтні 2022 року з позовом про стягнення боргу за договором позики від 04.11.2020 в Тисменицький районний суд, де відповідачем є [PERSON] ( а.с.88-89). 30.03.2023 від представника позивача надійшли письмові пояснення на позов. У таких зазначено, що рішенням Тисменицького районного суду від 07.12.2022 по справі №352/1789/22, в рамках саме не поруки, а договору позики, що оформлена розпискою від 04.11.202 [PERSON] стягнув з [PERSON] кошти в сумі 3 500 дол.США. Разом з тим, вважає, що переписка не є належним доказом, так як не можливо ідентифікувати сторін. Відповідач у таку переписку вносив правки, адже вбачаються уривчасті теми без логічного закінчення. Щодо самої переписки, то вона містить уривчасті обговорення оплати відсотків, що ажніяк не пов`язано із даним предметом спору. Не містить жодної інформації про повернення суми позики від 04.11.2020, що є безвідсотковою. Більше того переписка, на думку сторони позивача, може підтверджувати взаємовідносини по виплаті відсотків тільки по відсоткових позиках, що само по собі виключає будь-який рух коштів як відсотків по їхній безвідсотковій позиці. Що стосується грошових переказів ВестрнЮніон від 29.04.2021 на суму 1011,50 лол., від 28.08.2021 на суму 300 Євро, від 31.05.2021 на суму 150 Євро, то метою трансакції у них зазначено - дарунок. За словами позивача, так як він з відповідачем перебували у дружніх відносинах, а відповідач був за кордоном, то неодноразово мав прохання до позивача отримати перераховані кошти та передати його бізнес-партнерам. Тобто, зазначені відповідачем докази, не мають зв`язку до повернення коштів по договору позики та не можуть підтверджувати їх повернення в рамках зазначеної розписки Щодо роздруківок з ПАТ «КБ «Приватбанк» та А-Банку, коштів позивач не отримував. Матеріали справи не містять інформацію про отримання ним коштів. Одержувачем таких у призначені платежу вказана [PERSON] , банківський номер не персоніфікований. У роздруківках через платіжні системи Paysend - не вказано відправника та призначення ( а.с. 157-158). Представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів, що викладені письмово. Позов просив задоволити. Додав, що між сторонами існували й інші відносини, які не пов`язані з даним спором. Розписка не визнана не недійсною. Представник відповідача позову не визнав, зокрема з мотивів, що викладені письмово. Наголосив, що кошти відповідачем повернуто позивачу. Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. 04 листопада 2020 року у м. Івано-Франківськ, [PERSON] складена розписка про те, що отримав від [PERSON] кошти в сумі три тисячі п`ятдесят доларів США. Зобов`язується повернути [PERSON] вказану суму до 01.10.2021 ( а.с. 35). Згідно з ч.1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з постанови Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №154/3443/18 (провадження №61-6026св20), де викладено правову позицію про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18). За ч.1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позивач стверджує, що відповідач свої боргові зобов`язання не виконав, надавши суду оригінал розписки, відповідач вказує на повернення боргу з огляду на переказ грошових коштів та змісту листування в месенджері -Telegram. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 (провадження №12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач. Так, заперечення сторони відповідача, а саме на факт погашення боргу, будується на наступному : - переказами WesternUnion від 29.04.2021 на суму 1 122 дол.США, від 31.05.2021 на суму 170,94 дол.США, 28.08.2021 на 300 дол. США ( а.с. 163-168). Так, у відправником зазначено [PERSON] , одержувачем - [PERSON] , а метою трансакції - дарунок. - квитанціями А -банк, де платник [PERSON] , отримувач як встановлено за номером картки [PERSON] №27759364, від 01.09.2021 на суму 550 грн., квитанція №31846118 від 01.11.2021 на суму 4555 ( а.с. 171), №34051766 від 01.12.2021 на суму 4670 ( а.с. 172) квитанція №390009878 від 01.02.2022 на суму 4870 грн.( а.с. 173); квитанції АТ КБ «Приватбанк», зокрема : від 17.03.2022 на суму 5 050 грн. ( а.с. 174); від 28.04.2022 на суму 1 590 (а.с.177); - платежами за допомогою Paysend, одержувачем якого є [PERSON] , платником згідно номеру картки та відкритого рахунку, що укладений з АТ «Татра Банк» ( а.с. 178-179) є [PERSON] , Однак, зміст таких доказів не свідчать про виконання зобов`язань саме в рамках договору позики від 04.11.2020. Разом з тим, сторона відповідача посилається на електронні докази, листування у месенджері «TELEGRAM». Статтею 100 ЦПК України, передбачено право подання електронних доказів. Також Верховний Суд у постановах від 17.04.2020 у справі №905/2319/17, від 25.03.2020 у справі №570/1369/17, від 13.07.2020 у справі №753/10840/19, від 27.11.2019 у справі №1540/3778/18 дійшов висновку, що переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах. У постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 Верховний Суд вказав, що подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, лише у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Аналогічний висновок зроблений у постанові від 23.09.2021 у справі №910/17662/19. Також Верховний Суд звертає увагу на презумпцію цілісності (достовірності) електронних доказів, що означає, що доказ вважається цілісним (достовірним), поки інша сторона цього не спростує. Сторона позивача вважає вказані докази недопустими та недостовірними. При цьому, спростовує їх зміст. Так, згідно з поданих скірншотів листування стороною відповідача, між [PERSON] та [PERSON] із зазначеними номерами телефонів, має місце спілкування, зокрема з 13.08.2020 ( а.с. 141-156), та 04.09.2020; 27.10.2020 ( а.с. 142-143)- про необхідність передачі коштів [PERSON] - [PERSON] . Тобто задовго до укладення договору позики за розпискою від 04.11. 2020. 20 червня [PERSON] просить перенести цьогомісячну оплату, у відповідь має місце повідомлення наступного змісту : « [PERSON] привіт. Так не получиться. Це невелика сума. Свої кошти давати не буду. Перезич у когось ..» ( а.с. 147.); 10 березня [PERSON] : «Що в тебе по грошах мене питають», у відповідь [PERSON] просить домовитися, зважаючи на воєнний стан в Україні, про відтермінування або оплату лише тіла, щоб відсотки не нараховувались (а.с. 152). Так, в ході такої переписки відповідач надсилає скріншоти вищедослідженних судом платежів. Вподальшому, [PERSON] вказує на необхідність повернення коштів, те, що продовження терміну позики не буде, просить підготувати всю суму ( 23 вересня - а.с.155); повернення згідно розписки ( 30 вересня ). Однак не зазначено згідно якої саме розписки, у відповідь [PERSON] зазначає, що дане питання обговорене особисто при зустрічі 05 вересня, коли повернув 510 дол. США. ( а.с. 156). Серед такого листування, містяться розписки - зміст, яких є нечитабельним. Адресатом таких є [PERSON] контексті посилання сторони відповідача, у відповідь на них зазначено про сплату відсотків за період з листопада 2020 по серпень 2022 на загальну суму 3 740 дол. США.. Після чого, від [PERSON] має місце повідомлення наступного змісту : «закрий суму яку ти зичив 3500 дол. США до 01 жовтня 2022 р. Тримай слово !» ( а.с.156). Відтак, вбачається, що між сторонами також мають місце інші фінансові відносини, які виникли до часу укладення договору позики від 01.11.2020. При цьому окремо йде мова про платежі, сплату відсотків, а також участь інших осіб у таких відносинах, які не охоплені вказаним договором позики від 01.11.2020. Твердження сторони відповідача, що у даних відносинах мав місце договір поруки, оформлений також аналогічною розпискою, однак з [PERSON] ( а.с. 140), спростовуються вище встановленим та самою копією розписки ( а.с. 140). Разом з тим, слід врахувати, що згідно з рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07.12.2022 у справі №352/1789/22, яким позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 04.11.2020 в сумі 3 500 доларів США - задоволено ( а.с. 1159-161). Суд має виходити з того, що за загальним правилом відносини між особами, які не є родичами або близькими, не можуть бути безоплатними (благодійними); в основі будь-яких стосунків в цивільному обороті між такими його учасниками має бути певна підстава (causa). Тож твердження відповідача про те, що грошові кошти, сплачені ним протягом періоду з листопада 2020 до серпня 2022 року, були спрямовані на виконання відносин за договором позики від 04.11.2020 саме між цими самими сторонами, не підтверджені достовірними та достатніми доказами. Так, відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Таким чином, також наявність боргової розписки у позикодавця та відсутність останньої у позичальника, свідчить про те, що боргові зобов`язання останнім не виконані. Перебування сторони відповідача за межами України, що в свою чергу за твердженнями, начебто унеможливлює отримання розписки, не знаходить свого підтвердження. Адже як встановлено з листування між сторонами, відповідач не вимагає повернення такої розписки. При цьому, після укладення настання строку виконання зобов`язання, відповідач повертався в Україну. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 зазначено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і у порядку, встановленим законом. Згідно з чинним законодавством, у разі отримання позики іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином, як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов переконання про те, що оскільки розписка від 04.11.2020 містить істотні ознаки, які характерні для договору позики, із її змісту вбачається укладення договору позики та вчинення сторонами угоди дій, характерних для такого договору, наявна зобов`язальна умова договору позики для відповідача щодо повернення отриманих коштів, без визначених відсотків, та відсутні належні достатні докази щодо повернення коштів за вказаною розпискою. Відтак, суд дійшов висновку, що у позивача наявні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку повернення грошових коштів за договором позики, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг у розмірі 3 500 дол. США, а позов в цій частині задоволити. Щодо стягнення 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, суд дійшов наступного. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При розрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Три відсотки річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Таким чином, позовні вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості є законними. В той же час, суд задовольняє зазначені вимоги частково на суму 42 дол. США, виходячи лише з суми взятого боргу у розмірі 3 500 дол. США та за період з 01.10.2020 по 23.02.2022, враховуючи п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, який передбачає звільнення від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України на період воєнного стану. На підставі наведеного, позов слід задоволити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 04.11.2020 в сумі 3 500 ( три тисячі п`ятсот ) доларів США та 3 (три ) відсотки річних в сумі 42 ( сорок два) долари США.

Outcome: approved