Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

11.12.2021 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м.Миколаєва з позовом до відповідача про захист прав споживачів. Просить визнати нікчемними умови наданого йому АТ «ОГС «Миколаївгаз» в вересні 2020 року публічного договору розподілу природного газу, які не є однакові для всіх споживачів. В зв`язку з цим, а також тим, що він вводить в оману споживачів шляхом надання неправдивої чи неповної інформації, визнати цей договір недійсним в цілому. Визнати протиправними дії (бездіяльність) АТ «ОГС «Миколаївгаз» по невиконанню вимог законодавства та нормативно-правових актів щодо укладення з ним на підставі чинного законодавства належного договору розподілу природного газу, а також його дії по опридлюдненню неправдивої інформації, що споживачів в оману та спонукає їх дати згоду на здійснення неналежного (недійсного) правочину (договору). Також просив при задволенні позовних вимог одночасно вирішити питання щодо відшкодування моральної шкоди згідно ч.2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів2 та судових витрат. В обгрунтування позову посилається на те, що за адресою [ADDRESS] є споживачем природнього газу. Відповідно до положень ст. 40 ЗУ «Про ринок природнього газу», розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами.За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Типовийдоговір розподілуприродногогазузатверджуєтьсяНКРЕКП. Операторгазорозподільноїсистемимаєзабезпечитидодержанняпринципунедискримінаціїпідчасукладеннядоговоріврозподілуприродногогазуззамовниками. Договір розподілу природного газу є публічним. Відповідно до ст. 202 ЦК України, такий публічний договір є багатостороннім правочином. Відповідно до Постанови від 29 червня 2017 р. № 853 НАЦІОНАЛЬНОЇ КОМІСІЇ, ЩО ЗДІЙСНЮЄ ДЕРЖАВНЕ РЕГУЛЮВАННЯ У СФЕРАХ ЕНЕРГЕТИКИ ТА КОМУНАЛЬНИХ ПОСЛУГ, видано ПУБЛІЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ ПО ГАЗОПОСТАЧАННЮ ТА ГАЗИФІКАЦІЇ «МИКОЛАЇВГАЗ» (код ЄДРПОУ 05410263) ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території міста Миколаїв та Миколаївської області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ПО ГАЗОПОСТАЧАННЮ ТА ГАЗИФІКАЦІЇ «МИКОЛАЇВГАЗ» ( правопопередник відповідача) . Відповідно до п. 3 глави 3 розділу УІ Кодексу ГРС, договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного Кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу.Оператор ГРМ зобов`язаний на головній сторінці свого вебсайту, а також в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності, та власних центрах обслуговування споживачів розмістити редакцію договору розподілу природного газу та роз`яснення щодо укладення та приєднання споживача до договору розподілу природного газу. Але виконавець послуги Оператор ГРМ совю редакцію договру не підготував , та на головній сторніці свого веб-сайту та в газеті «Рідне прибужжя» від 31.12.2015 року оприлюднив затверджену постановою НКРЕКП від 30.09.20 15 року форму Типового догвору, доданого до цією\\ї Постанови .Саме до умов цього додатку неоднораизово пропонувалося приєднатися споживачам як до договрру з оператором ГРМ шляхом підписання наданої заяви приєднання. Отже, відповідач безпідставно вважає цей Додаток підготовленим саме ним публічним договром приєднання. При цьому фактом приєднання до умов цього договру відповідач вважає вичнення споживачем будь-яких дій, передбачених п.7 главою 3 розділу УІ Кодексу ГРС, тобто документального підтвердження споживання наданого природного газу та/або оплату рахунків Оператора ГРС. Лише в вересні 2020 на його вимогу відповдіач надав завірену письмову форму договру розподілу природнього газу , відповідно до якого він є публічним договром приєднання, укладеним згідно статей 633, 634, 641, 642 Цивільного Кодексу України та його умови однакові для всіх споживачів України. Проте цей отриманий від відповідача договрі не відповідає вимогам ч.2 ст. 633 ЦК України, тому що умови п.п. 3.3, 4.2,5.2, 6.56.8 цього договру стосуються лише споживачів, що не є побутовими.Тобто умови договру не є однаковими для всіх споживачів, як зазначено в п.1.2 цього Договору. А за ч.6 ст. 633 ЦК України, умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними. Також умови договру суперечать отриманої Оператором ГРМ лицензії, тому що вони повинні розповсюджуватися не на всіх споживачів України, як це зазначено в п. 1.2, а лише на споживачів в межах міста миколаєва та миколаївської області . Враховуючи таке , споживачі м.Миколаєва не мають права приєднуватися до оспорюваного договру в цілому,я як цього вимагає ч.1 ст. 634 ЦК України для договорів приєднання. Отже, цей договір і нікчемним в силу полдожень ч.2 ст. 215 ЦК України, сокільки його недійсність встновдлена законом. Якщо отриманий відповідачем договрі не відповідає вимогам статей 633,634 ЦК України, то його оприлюднення оператором ГРМ є неправдивою інформацією. Посилання відповідача на п.4 глави 3 розділу УІ Кодексу ГРМ, що двостороннє підписання договору не потрібно, суперечить ч.1 ст. 208 ЦК України, то це є ще одна неправдива інформація . Отже, це посилання відповідача на завідомо неправдиву інформацію вводить споживачів в оману та спонукає їх надати згоду на здійснення неналежного договору. Отже , цей договрі є недійсним в силу положень і ст. 230 ЦК України, і ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Наголошує, що саме з вини відповідача, оскільки відповідальність за підготовленян та укладання договору розподілу природнього газу з побутовим споживачем покладена на Оператора ГРМ, з липня 2015 року до цього часу не укладно з ним належного договру. Виходячи з вищевикладеного , Оператор ГРМ не вправі спонукати побутових споживачів, як він це робит, надавати йому заяви про приєднання до договру розподілу природнього газу, то му що договру, який би відповідав чинному законодавству, оператор ГРМ фактично не готував, не оприлюднив та не уклав. Отже такі дії відповідача (його бездіяльність) є порушенням п.п. 3,4 ч.1 ст. 21 та ст. 12,19 ЗУ «Про захист прав споживачів» Ухвалою судді Рум`янцевої Н.О. від 17.12.2021 р. справу направлено до Центрального районного суду м.Миколаєва за правилами виключної підсудності. 21.01.2022 р. цивільна справа отримана канцелярією Центрального районного суду м.Миколаєва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2022 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. Ухвалою судді Гуденко О.А. від 24.01.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження , призначено підготовче судове засідання на 11.05.2022 року . Підготовче засідання відкладалося неодноразово за клопотанням позивача. 06.05.2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому він просив заявлені позовні вимоги залишити без задоволення, оскільки вважає, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими .поділу природного газу. В обгрунтування своїх заперечень посилаються на те, що в своїй позовній заяві позивач зазначає не невідповідність отриманого ним примірника договору розподілу природного газу від відповідача умовам Типового договору. Позивач лиш цитує положення Типового договору, які стосуються непобутових споживачів, вважаючи, що зазначення таких пунктів є порушенням з боку відповідача.Крім цього, позивач зазначає, що умови отриманого ним договору передбачають його укладання з усіма споживачами природного газу. Проте, як було зазначено вище, АТ «Миколаївгаз» на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, здійснює таку діяльність лише в межах території міста Миколаїв та Миколаївської області. Як вбачається з умов отриманого позивачем договору, останній цілком відповідає Типовому договору, затвердженому відповідною постановою. Тому на думку відповідача, відсутні підстави для визнання умов зазначеного договору нікчемними.Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій АТ «Миколаївгаз», відповідач вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 29.11.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача з клопотанням про поновлення строку на надання відповіді на відзив та долучення додаткових доказів, яке в умовах воєнного стану в Україні визнано судом обгрунтованим.Зазначає, що відповідач не є уповноваженим державним органом і згідно ліцензії, наданої йому НКРЕКП права чи обов`язку готувати чи укладати із споживачами типові договри йому не надано.Натомість, на його вимогу відповідачем було надіслано 20.09.2020 року саме письмова форма Типового договру розподілу природного газу. Зазначає, що зі змісту позовної заяви вбачається, що саме отриманий ним від відповідача Типовий договір розподілу він і просить визнати недійсний, як укладений з порушенням норм ЦК та Законів України. Посилання відповідача у відзиві на умови Типового договру, як на належний Договір, є нічим не обгрунтовані та не прийнятні. Також подано клопотання про уточнення позовних вимог . Так, [PERSON] , у поданому клопотанні на підставі ст. 49 ЦПК України просить додати в позові п.п. 3.3., 4.2, 5.2, 6.5, 6.8 умов отриманого від відповідаач публичного Типового договору розподілу природного газу п.п. 5,5, 5.6, 6.3, 6.6., 8.2, 12.4, в яких умови теж не є однаковими для всіх споживачів, як встановлено п.1.2 цього Договору, а також розподілити судові витрати. Ухвалою суду від 30.11.2022 року повернуто [PERSON] заяву про уточнення позовних вимог в частині першого пункту клопотання про «додати в позові п.п. 3.3., 4.2, 5.2, 6.5, 6.8 умов отриманого від відповідаач публичного Типового договору розподілу природного газу п.п. 5,5, 5.6, 6.3, 6.6., 8.2, 12.4, в яких умови теж не є однаковими для всіх споживачів, як встановлено п.1.2 цього Договора». Судом встановлено, що клопотання [PERSON] про уточнення позовних вимог не є за своєю суттю заявою в розумінні ст. 49 ЦПК України, а є новою позовною заявою, оскільки нею заявляються нові позовні вимоги з іншим предметом позову. Водночас подання заяви, якою одночасно змінюється підстава та предмет позову, фактично, є пред`явленням нового позову. У ситуації, що склалася, порушення права на судовий захист немає, оскільки, позивач не позбавлений можливості заявити(за наявності для цього підстав) інший позов в частині, яка не охоплена первісними вимогами. Ухвалою суду від 30.11.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті . 27 лютого 2023 року позивачем подана заява з обгрунтуванням розміру та підстав відшкодування моральної шкоди в розмірі 2500 грн, а також уточнено розімр судових витрат, які складаються з поштових витрат на суму 181,50 грн, витрат на транспортні переїзди до м. Миколаєва в вересні 2022 року на суму 1810,24 грн, компенсації відриву від звичайних занять 26.09.2022 року на суму 325 грн, витрат на роздруківку клопотань на суму 151 грн. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив про їх задволення, надав пояснення, аналогічні викладеному в позовній заяві. Звернув у вагу суду на те, що в п.3.3., 4.3, 4.2,5.2,6.8 наданого йому примірника оспорюваного договору і речі немає про побутового споживача, яким він є, ці пункти регулюють відносини зі споживачами, які не є побутовими. Тобто в оспорюваному договрі намішані умови для різних ктаегорій споживачів, що є не допустими для публічного договору приєднання в силу положень ст. 633 ЦК України. Крім того, договрі регулює певні положення щодо комерційного вузла обліку природнього газу, в той час як в нього в будинку встановлений лічильник газу, а ен комерційний вузол обліку, що підтверджується Актом розподілу. Також зазначив, що відповідачеві не надано право публікувати на своєму сайті Типові публічні догвори, адже таке право надано лише центральному органу Регулятору, відповідної ліцензії на таке у АТ «Миколаївгаз» немає, а свого примірника договору розподілу відповідачем так і не розроблено. До того ж оприлюднення такого договру, що не відповдіачє вимогам чинного законодавства, є оприлюдненням недостовірної інформації, що є окремою підставою для визнання його недійсним в силу положень ст. 230 ЦК Ураїни ать ч.6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також просив стягнути з відповдіача на його користь моральну шкоду та судові витарти, які складаються з транспортних витрат на прибуття в судове засідання з м.києва, де він перебуває як ВПО, та витрат на роздруківку та надсилання документів до позову. Представник відповідача подав заяву , в якій просив провести судове засідання без їх участі, просять відмовити у задоволенні позову. Заслухавши, пояснення позивача , дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) № 853 від 29.06.2017 року, видано Акціонерному товариству «Оператор газорозподільної системи «МИКОЛАЇВГАЗ», (код ЄДРПОУ 05410263) ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території міста Миколаїв та Миколаївської області. Судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] відкрито особовий рахунок [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Отже, позивач є побутовим споживачем природного газу у вказаному будинку, що належить йому на праві власності, про що останній не заперечує. Як вбачається з Постанови Миколаївського апеляційного суду від 18.01.2022 року по справі № 489/6026/21 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» про захист прав споживачів,. позивач не подавав заяви про припинення газопостачання та продовжував користуватися вказаними послугами, чим фактично приєднався до умов договору розподілу природного газу станом на 01.07.2015.Позивач не подавав заяви про припинення газопостачання та продовжував користуватися вказаними послугами, чим фактично приєднався до умов договору розподілу природного газу станом на 01 липня 2015 року. Матеріалами справи підтверджується, що протягом 2018-2019 року відповідачем неодноразово у відповідь на певні звернення позиваач, пропонувалося укласти Договрі розподілу природнього газу , зокрема шляхом надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формовю, яка надсилалася на його адресу. [PERSON] вказані заяви підписані не були, що не заперечувалося сторонами по справі. На запит позивача, АТ «Миколаївгаз» надіслав 10.09.2020 року Типовий договір розподілу природнього газу , зі змісту якого вбачається , що він відповідає змісту Типовий договір розподілу природного газу, який затв. Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2498 Взаємовідносини між газопостачальником, газорозподільним підприємством, газотранспортним підприємством та споживачами природного газу регулюються Законом України від 09 квітня 2015 року № 329-VIII «Про ринок природного газу» (далі - Закон № 329-VIII), Кодексом ГРМ, Правилами № 2496, Типовим договором розподілу природного газу, затвердженим постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2498 (далі - типовий договір № 2498), Типовим договором № 2500 та іншими нормативно-правовими актами України. Згідно з пунктами 23, 37 частини першої статті 1 Закону № 329-VIII (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) побутовий споживач - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність;споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини. Частинами першою - третьою статті 18 Закону № 329-VIIІ передбачено, що приладовий облік природного газу здійснюється з метою отримання та реєстрації достовірної інформації про обсяги і якість природного газу під час його транспортування, розподілу, постачання, зберігання та споживання. Приладовий облік природного газу здійснюється з метою визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягів його споживання та/або реалізації, на підставі яких проводяться взаєморозрахунки суб`єктів ринку природного газу. Постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством, до термінів, передбачених у частині першій статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». У пунктах 1, 2, 3 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вказано, що цей Кодекс розроблений відповідно до Закону № 329-VIIІ. Цей Кодекс визначає взаємовідносини оператора ГРМ із суб`єктами ринку природного газу, а також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем. Дія цього Кодексу поширюється на операторів ГРМ, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем, та на їх постачальників. Крім того, цим Кодексом регулюються взаємовідносини: між оператором ГРМ і газодобувними підприємствами та виробниками біогазу або інших видів газу з альтернативних джерел, які підключені (приєднуються) до газорозподільної системи; між оператором ГРМ та несанкціонованими споживачами, які втручаються в роботу газорозподільної системи, у тому числі шляхом самовільного під`єднання несанкціонованого газопроводу. У пункті 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ наведено визначення термінів, які вживаються у цьому Кодексі, зокрема: договір розподілу природного газу - правочин, укладений між оператором ГРМ та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким забезпечується фізична доставка природного газу, належного споживачу, та/або цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи; комерційний вузол обліку/комерційний ВОГ - вузол обліку природного газу, організований відповідно до вимог цього Кодексу для комерційного обліку природного газу при визначенні об`єму (обсягу) передачі та розподілу (споживання/постачання) природного газу в точці комерційного обліку; комерційний облік природного газу - визначення об`ємів (обсягів) передачі та розподілу (споживання/постачання) природного газу в точках комерційного обліку на підставі даних комерційних вузлів обліку та інших регламентних процедур у передбачених цим Кодексом випадках; лічильник газу - засіб вимірювальної техніки, який використовується для вимірювання, запам`ятовування та відображення об`єму (обсягу) природного газу, що проходить через нього, та є складовою комерційного (дублюючого) вузла обліку; побутовий споживач - споживач, що є фізичною особою та придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність; споживач природного газу (споживач) - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРМ оператора ГРМ, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема в якості сировини, а не для перепродажу; точка комерційного обліку - межа балансової належності, відносно якої за допомогою комерційного вузла обліку та/або інших регламентованих процедур у передбачених розділами ІХ-ХІ цього Кодексу випадках визначається об`єм (обсяг) передачі чи розподілу (споживання/постачання) природного газу за певний період. Відповідно до пункту 2 глави 1 розділу VI Кодексу ГРМ доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та оператором ГРМ (до ГРМ якого підключений об`єкт споживача) договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору № 2498, в порядку, визначеному цим розділом. Пунктом 1 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ передбачено, що договір розподілу природного газу має бути укладений оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні оператора ГРМ. Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт. Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається. Пунктом 1 глави 5 розділу VI Кодексу ГРМ визначено, що споживання (відбір) природного газу з газорозподільної системи за наявності укладеного договору розподілу природного газу між споживачем та оператором ГРМ здійснюється за умови: включення споживача до Реєстру споживачів будь-якого постачальника на відповідний розрахунковий період; забезпечення споживачем своєчасних розрахунків з оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу. 27 листопада 2015 року набув чинності Кодексом газорозподільних систем, пунктом 7 Глави 3 Розділу VI Кодексу ГРС України встановлено, що фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу. Основні засади комерційного обліку природного газу в ГРМ врегульовані в пунктах 1-5 глави 1 розділу ІХ Кодексу ГРМ, у яких вказано таке. Комерційний облік природного газу в газорозподільній системі організовується та здійснюється з метою визначення повної та достовірної інформації про об`єми (обсяги) природного газу, які надійшли до ГРМ від суміжних суб`єктів ринку природного газу (ГДП, ВБГ, оператора ГТС), та об`єми (обсяги) природного газу, які розподілені (передані) з ГРМ підключеним до неї споживачам і суміжним операторам ГРМ, та подальшого використання інформації у взаємовідносинах між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі для взаєморозрахунків між ними (пункт 1). Порядок комерційного обліку природного газу (визначення його об`ємів і обсягів) по об`єктах споживачів, у тому числі побутових споживачів, здійснюється згідно з договором розподілу природного газу, укладеним між споживачем та оператором ГРМ, та з урахуванням вимог цього Кодексу. Порядок укладання договору розподілу природного газу визначений розділом VІ цього Кодексу (пункт 2). У пункті 3 глави 1 розділу ІХ Кодексу ГРМ зазначено, що фактичний об`єм надходження природного газу до/з ГРМ (у тому числі по об`єктах споживачів) за певний період визначається в точках комерційного обліку (на межі балансової належності) на підставі даних комерційних вузлів обліку, встановлених в точках вимірювання, та інших регламентованих процедур у передбачених цим Кодексом випадках. Главою 4 розділу ІХ Кодексу ГРМ врегульовано порядок комерційного обліку газу по об`єктах побутових споживачів (населення). У пункті 1 цієї глави вказано, що визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника природного газу з урахуванням вимог цього Кодексу та договору. Для визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу приймаються дані лічильника газу оператора ГРМ. У розділі Х Кодексу ГРМ вказано особливості приладового обліку природного газу. Так, у пунктах 1, 2 глави 1 цього розділу Кодексу ГРМ зазначено, що приладовий облік природного газу в ГРМ організовується та здійснюється з метою отримання та реєстрації за допомогою комерційного ВОГ інформації про об`єми передачі (розподілу, споживання) природного газу в точках вимірювання та подальшого її використання при забезпеченні комерційного обліку природного газу між суб`єктами ринку природного газу. Комерційні вузли обліку природного газу розподіляються на п`ять категорій залежно від річного об`єму передачі (розподілу, споживання) через них природного газу в точках вимірювання, а саме: I категорія - більше 3 млн м куб.; II категорія - від 1 до 3 млн м куб. (включно); III категорія - від 0,1 до 1 млн м куб. (включно); IV категорія - від 0,01 до 0,1 млн м куб. (включно); V категорія - менше 0,01 млн м куб. Пунктами 3 - 5 глави 1 розділу Х Кодексу ГРМ передбачено, що на об`єкті споживача (суміжного суб`єкта ринку природного газу) в точці вимірювання організовується єдиний комерційний вузол обліку за винятком випадку, коли через метрологічні характеристики, сезонну роботу відповідного обладнання, необхідність відокремлення обліку газу за окремою тарифною групою чи інші об`єктивні (обґрунтовані) причини можуть встановлюватися два та більше вузлів обліку. Передача (розподіл, споживання) природного газу до/з газорозподільної системи здійснюється за умови наявності комерційного вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності лічильника газу споживають природний газ за нормами споживання, встановленими законодавством, до термінів, передбачених Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», та з урахуванням вимог цього Кодексу. Для визначення об`єму спожитого (розподіленого) природного газу по об`єкту споживача використовуються дані комерційного вузла обліку оператора ГРМ. У разі відсутності комерційного ВОГ у оператора ГРМ використовуються дані комерційного ВОГ споживача. Споживач не може відмовитись від встановлення комерційного ВОГ з ініціативи та за кошти оператора ГРМ. В іншому випадку розподіл природного газу такому споживачу припиняється в порядку, визначеному розділом VІ цього Кодексу. З аналізу вищенаведених норм можна зробити висновок, що посилання позивача на те, що його будинок не обладнаний комерційним вузлом обліку, а лише лічильником природного газу, що унеможливлює його приєднання до Договору розподілу природнього газу, який містить відповідне поняття - є наслідком хибного тлумаченян норм права і не може бути підставою для задоволення його позовних вимог. Постановою НКРЕКП № 2498 від 30.09.2015 року «Про затвердження Типового договору розподілу природного газу» - затверджено Типовий договір розподілу природного газу, що додається. Згідно із положеннями статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). Згідно із положеннями частини 6 статті 633 ЦК України, умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умови типового договору однакові для всіх споживачів України та розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» і Кодексу Газорозподільних систем. Відповідно до статті 1-1 ЗаконуУкраїни «Прозахист правспоживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Отже, на правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, розповсюджується також діяЗакону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП 30 вересня 2015 р. №2494 (далі - Кодекс) Оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. У главі 4 розділу IX Кодексу газорозподільних систем врегульований порядок комерційного обліку газу по об`єктах побутових споживачів (населення). Відповідно до вимог гл. 3 р. VI Кодексу, Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт. Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається. Договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу. Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2498 було затверджено Типовий договір розподілу природного газу. (далі - Типовий договір). Договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору. Фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу (п.7 гл.3 р. VI Кодексу). Фактично, в обгрунтування своїх позовних вимог про визнання Типового договору розподілу природнього газу нікчемним позивач посилається на те, що його умови як умови публічного договору є неоднаковими для всіх споживачів, адже перелічені пункти цього договору регулюють відносини не тільки з побутовими споживачами, яким він є, а і з споживачами природнього газу, які не є побутовими. Але з аналізу умов даного Договору вбачається, що його умови є однаковими для всіх споживачів, як побутових - у відповідних пунтках догвору, так і для непобутових, отже жодним чином не суперечать вимог ч.2 ст. 633 ЦК України і не мають дискримінаційного характеру по відношенню до позивача як побутового споживача. Посилання позивача в позові на невідповідність умов цього Договору вимогам чинного законодавства також не містять належного обгрунтування, а є наслідком невірного тлумачення позиваченм норм права. За такого, відсутні підстави для визнання цього договору нікчемним. Що стосується посилання позивача , що відповідач не мав права оприлюднювати Типовий договір на своєму сайті, а мав самостійно скласти свій власний Договір роподілу, а не визначати його як Типовий згідно додатку до Постанови НКРЕКП - то такі твердження також не грунтуютьяс на вимогах закону та не призводять до недійсності оспорюваного договору. До того ж, звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] не вказав на захист якого порушеного права направлено цей позов, адже посилання лише на те, що оспорюваний договір розподілу природнього газу регулює правовідносини між різними категоріями споживачів природнього газу не свідчить про порушення тим самим його прав як споживача цих послуг , за умови належного двосторннього виконання сторонами його умов в межах , що регулюються цим Договором, та положень діючого законодавства у сфері відносин з розподілу газу побутовим споживачам. За ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу -істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом), такий правочин визнається судом недійсним.Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України , суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Враховуючи вищевиклдаенен, суд не вбачає підстави для визнання оспорюваного договру недійсним з підстав, визначених ст. 230 ЦК України як такого, що укладено позивачем під впливом обману з боку відповідача , адже позивачем факт обману не доведено жодними належними та допустими доказами , необгрунтовано і належним чином взагалі в яких саме діях відповідача містяться ознаки обману ( які повідомлено відомості, які не відповідають дійсності; які заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; які замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину) як при надісланні позивачу як споживачу природного газу примірника Типового договору , так і взагалі пропозиції щодо приєднання до його умов. За положеннями ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає:1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про:1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару;2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції;3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції;4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг;5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу;6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті;7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець;8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди;9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції;10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Підприємницька практика, яка істотно спотворює або може істотно спотворити економічну поведінку лише чітко визначеної (окремої) групи споживачів, особливо вразливих до такої діяльності через їх розумові або фізичні вади, вік чи довірливість, у разі якщо продавець мав об`єктивну можливість передбачити їх поведінку та особливості, має оцінюватися з точки зору середньостатистичного представника такої групи, а також з урахуванням припущення, що, зважаючи на викладені обставини, можливість здійснити свідомий і компетентний вибір відсутня і споживач помиляється при вчиненні правочину щодо обставин, які мають істотне значення. Зазначені умови не стосуються законної рекламної діяльності, у тому числі створення заяв або виразів, які не можуть бути сприйняті буквально. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. За ч.6 цієї статті , правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Як умови оспорюваного Договору, так і дії відповідача щодо його оприлюднення не містять неправдивої інформації та інші ознаки нечесної підприємницької практики в розумінні положень ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» - отже не моужть бути визнани судом недійсними з тих підстав, на які посилаєтьяс позивач. Враховуючи вищенаведені мотиви суду, суд не вбачає підстав і для задволення позвоу в частині визнання протиправними дії (бездіяльність) АТ «ОГС «Миколаївгаз» по невиконанню вимог законодавства та нормативно-правових актів щодо укладення з [PERSON] на підставі чинного законодавства належного договору розподілу природного газу, а також його дії по опридлюдненню неправдивої інформації, що вводить споживачів в оману та спонукає їх дати згоду на здійснення неналежного (недійсного) правочину (договору) - як безпідставних та необгрунтованих. Оскільки виимоги позову про відшкодування моральної шкоди заявлені як наслідок встановлення порушення його прав споживача, а такого судом не встановлено, то у їх задволенні також слід відмовити.. За таких обставин, позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати щодо сплати судового збору слід компенсувати за рахунок держави, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а позивач був звільнений від оплати судового збору при подачі позову. Щодо стягнення на користь позивача інших судових витрат, то відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаютьсяу разі відмови в позові - на позивача. Оскільки судом відмовлено у задовленні позову в повному обсязі, судові витрати позиваач відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed