Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики із спадкоємця. Позов обґрунтовує тим, що 05.10.2019 року він, в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] у м. Черкаси передав у борг [PERSON] 5 500 000 грн. На підтвердження виникнення зобов`язання за договором позики боржником була видана розписка, з якої вбачається, що [PERSON] отримав у борг 5 500 000 грн., які зобов`язався повернути в строк до 05.04.2021сроку, без відсотків, але свої зобов`язання повернути позичені грошові кошти [PERSON] не виконав, оскільки [INFO] помер. \~ \~ \~ \~З 30.12.2020 року до 16.02.2021 року, тобто до дня своєї смерті, [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , якій за життя заповів все майно, на підставі заповіту від 30.12.2020 року. Оскільки померлий свої зобов`язання не виконав та борг не повернув, ним, як кредитором спадкодавця з дотриманням передбаченого статтею 1281 ЦК України шестимісячного строку пред`явлено письмову вимогу від 05.08.2021 про повернення боргу за договором позики до спадкоємця [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Крім того, до видачі свідоцтва про право на спадщину він звернувся у письмовій формі з претензією від 05.08.2021 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Іващенко Г.М., у якій інформуючи її про боргові зобов`язання померлого, просив відповідно до пункту 11.1. Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 22.12.2010 № 3253/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2010 за № 1318/18613 (із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства юстиції № 2241/5 від 22.06.2021) зареєструвати претензію кредитора в книзі обліку і реєстрації спадкових справ та відповідно до вимог чинного законодавства повідомити про неї спадкоємців, які прийняли спадщину. Однак на момент звернення до суду з вказаним позовом відповідач претензію кредитора із вимогою повернути грошові кошти за договором позики проігнорувала, що свідчить про свідоме ухилення її як спадкоємця від виконання зобов`язань за договором позики, борг померлого у визначений кредитором строк вона не повернула у зв`язку із чим він змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом майнових прав та законних інтересів. Просить суд стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики в розмірі 5 500 000,00 грн., у межах вартості спадкового майна, одержаного у спадщину [PERSON] , в розмірі, який відповідає її частці у спадщині; стягнути з [PERSON] на його користь витрати по сплаті судового збору за подачу даної позовної заяви в розмірі 11 350,00 грн., за подачу клопотання про забезпечення позову в розмірі 454 грн., та витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи судом першої інстанції в розмірі 20 000 грн. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.09.2021 року відмовлено в задоволення заяви [PERSON] про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики із спадкоємця. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.09.2021 року відкрите загальне позовне провадження у справі. 09.11.2021 року до суду надійшло клопотання представника відповідача адвоката Скіць С.М. про зупинення провадження у справі. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.02.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Скіць С.М. про зупинення провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики із спадкоємця. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.04.2022 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті. 25.07.2022 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача, в яких він звертає увагу суду на те, що відповідач не погоджується з позицією позивача, з огляду на те, що [PERSON] не мав об`єктивної можливості надати кошти в такій сумі, передача коштів не відбулася, розписка є сфальсифікованою, не виконана власноруч [PERSON] , від руки [PERSON] нічого не записував, тому не можна стверджувати про те, що текст, друкований у бланку із готовим підписом є підтвердженням виникнення боргових зобов`язань. Так як [PERSON] не брав кошти в борг від [PERSON] , договір позики є неукладеним, в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його безпідставністю. Крім того,позивач оборав невірний спосіб захисту, звернувшись з позовом про стягнення коштів, а не з вимогою про звернення стягнення на спадкове майно. Звертає увагу суду на те, що [PERSON] був найманим працівником у ФОП [PERSON] , де виконував роботу за дорученням та вказівкою [PERSON] [PERSON] є син рідної сестри [PERSON] , а тому він піклувався про племінника як про рідного сина. Тому, [PERSON] , користуючись довірою свого близького родича, мав абсолютний доступ до документів і паперів, які знаходились на робочому столі [PERSON] . За час життя [PERSON] в ході здійснення підприємницької діяльності залишав для бухгалтера чисті папери з власним підписом без тексту для рутинних довідок, відповідей замовникам чи оформлення іншої бухгалтерської документації в разі його відсутності на роботі. Сума, зазначена в розписці, є дуже значною. [PERSON] для підтвердження доводів про надання своєму дядькові такої суми в борг повинен обґрунтувати звідки у нього в розпорядженні з`явилися 5500000 грн. Він був найманим працівником, спадщину не отримував, об`єктами нерухомості не володів, в лотереї не вигравав. Водночас, [PERSON] був успішним підприємцем, який мав стабільний високий заробіток, надбав нерухоме та рухоме майно, допоміг племіннику з роботою та придбав для нього автомобіль. Тому, рішення про взяття у [PERSON] такої суми в борг є абсурдним та неможливим, оскільки у [PERSON] не було ні банківських кредитів, ні непогашених зобов`язань за правочинами перед іншими кредиторами, і взагалі не була потреба з такій сумі, ще й в готівці. З копії розписки, долученої до позову, вбачається, що розписка не виконана власноруч, біля підпису боржника відсутнє зазначення прописом прізвища та ініціалів боржника. Відповідачка заперечує дійсність розписки, оскільки волевиявлення спадкодавця не було спрямовано на укладення такого договору. Розписка має сумнівне походження та без експертного дослідження видно, що друкований текст виконаний пізніше від поставленого на папері підпису. А відсутність будь-яких інших рукописних деталей на розписці лише підтверджує факт підроблення розписки з метою заволодіння майном спадкодавця. Крім того [PERSON] 05.10.2019 був взагалі був відсутній у м. Черкаси та не міг з цей час нічого підписувати, оскільки з 04.10.2019 (вечір п`ятниці до 06.10.2019 неділі) разом зі своїми друзями [PERSON] та [PERSON] були на риболовлі на острові на р. Дніпро за межами міста, тобто були відсутні у м. Черкаси, що спростовує доводи позивача про укладення [PERSON] 05.10.2019 розписки. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.08.2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати поновлено представнику відповідача адвокату Скіць С.М. процесуальний строк для подачі клопотання про витребування доказів. В задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Скіць С.М. про витребування доказів відмовлено. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.08.2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати поновлено представнику відповідача адвокату Скіць С.М. процесуальний строк для подачі клопотання про виклик для допиту в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] 15.08.2022 року до суду надійшли письмові пояснення [PERSON] , в яких він звертає увагу на те, що твердження про невірно обраний спосіб захисту не ґрунтується на вимогах Закону. Так, посилання на постанову Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16, в даному випадку є некоректним, оскільки спірні правовідносини у справі, що розглядається Придніпровським районним судом м. Черкаси, не є тотожними тим, які вивчалися ВСУ у вищевказаній справі, а тому висновки ВСУ не можуть бути релевантними в даній справі. У вищевказаній постанові ВСУ відсутні твердження, «… що звернення до суду кредитора спадкодавця з позовом до спадкоємця про стягнення заборгованості за договором позики не може вважатися належним способом захисту порушеного права кредитора, оскільки правовідносини між кредитором і позичальником припинилися у зв`язку зі смертю останнього, а його спадкоємці сторонами даного договору не були …» Судова практика Верховного Суду протягом 2018 2022 років свідчить про те, що позивачем в даній справі обрано вірний спосіб захисту, зокрема: а) постанова КЦС ВС від 23.05.2018 № 192/2761/14 ( « … у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця … »; «… кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом … при цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд »; б) постанова КЦС ВС від 14.05.2021 № 205/6803/19 ( « … спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливими по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора…» ). Щодо друкованого тексту розписки. В 2010 році спадкодавцем при аналогічних обставинах було позичено кошти гр. [PERSON] .. При цьому текст відповідних документів було виконано друкованим способом; жодних зауважень у [PERSON] це не викликало. Більш того, в подальшому із використанням цих документів було ініційовано судовий розгляд і визнано право власності на майно. Щодо відсутності коштів у позивача. На спростування цих доводів зазначає, що він у 2018 році працював комерційним директором на підприємстві, з вересня 2018 року був зареєстрований як ФОП. Незважаючи на відсутність інших записів в трудовій книжці, в 2015 році він офіційно придбав автомобіль « Мітсубіші Паджеро », земельну ділянку та частину комплексу будівель, сплативши при цьому значну суму коштів. Крім того, частину коштів, які позичалися спадкодавцю, він позичив у третіх осіб ( саме цим, незважаючи на родинні відносини зі спадкодавцем, і було обумовлено написання розписки ). Окремо зазначив, що у [PERSON] ( ні як ФОП, ні як керівника чи засновника юридичних осіб ) ніколи не було в штаті бухгалтера, що суд може перевірити, зробивши відповідний запит до органів ДФС. Тому твердження про те, що начебто для неіснуючого бухгалтера залишалися чисті аркуші паперу з підписом [PERSON] є неспроможними. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.09.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Скіць С.М. про витребування доказів. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити його повністю. Позивач в судовому засіданні пояснив, що дійсно 05.10.2019 року [PERSON] взяв в нього в борг 5500000 грн., про що в присутності двох свідків була складена розписка. [PERSON] не наполягав на нотаріальному посвідчені розписки, а його це влаштовувало. Між ними були близькі відносини, вони вели спільний бізнес. [PERSON] не вистачало грошових коштів на придбання обладнання. Кошти передавалися на виробництві за адресою: [ADDRESS] у вихідний день. Були присутні він, [PERSON] та свідки. Грошові коти були в коробках та пакетах, передавалися різними купюрами. Перерахунок грошових коштів здійснювався на машинці. Текст розписки друкував сам [PERSON] . В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував, пояснив суду що [PERSON] залишав пусті бланки з своїм підписом на підприємстві. Вважає, що на одному з цих бланків був надрукований текст розписки. Чи в розписці від 05.10.2019 року підпис [PERSON] йому не відомо. В судовому засіданні відповідач позов не визнала та пояснила суду що вона в період з 30.12.2022 року по 16.02.2021 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . Вони проживали спільно і він помер у її присутності. За життя, 30.12.2022 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів їй все своє майно. За життя [PERSON] був заможнім чоловіком, необхідності брати в борг грошові кошти в нього не було. Про обставини укладання розписки від 05.10.2019 року їй нічого не відомо. Зазначила, що у цей день [PERSON] не міг укладати розписку, оскільки в цей день перебував із своїми друзями на острові р. Дніпро. Правом на подачу відзиву відповідач не скористалась. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. \~ \~ \~ \~ За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Судом встановлені наступні обстави. Як вбачається з оригіналу розписки від 05.10.2019 року (а.с.212), [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 5500000 грн., готівкою та зобов`язався повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів готівкою в м. Черкаси (або зарахувати на його банківський рахунок, реквізити якого він надасть) в строк до 05.04.2021 року, без відсотків. На розписці мається підпис боржника. Розписка написана в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] . Розписка надрукована печатним шрифтом та підписана боржником та свідками. Оригінал розписки знаходився у позивача та був наданий до суду в обґрунтування позовних вимог. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17.02.2021 року. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, в тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Заперечуючи факт підписання розписки [PERSON] , відповідач та його представник посилаються на те, що він не міг укласти договір позики та підписати розписку, оскільки в день її укладання 05.10.2019 року він перебував на одному з островів р. Дніпро, що можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] . У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Допитаний в судовому засіданні 14.09.2022 року свідок [PERSON] пояснив суду, що з покійним [PERSON] він познайомився в 2004 року. Вважає, що він не міг укладати розписку, оскільки в період з 04.10.2019 року по 06.10.2019 року разом з ним та [PERSON] перебували на острові р. Дніпро. Допитаний в судовому засіданні 14.09.2022 року свідок [PERSON] пояснив суду, що з покійним [PERSON] він познайомився в 2011 році. В період з 04.10.2019 року по 06.10.2019 року разом з ним та [PERSON] перебували на острові р. Дніпро. [PERSON] з острова не відлучався, а тому розписку про отримання коштів в борг скласти не міг. Також зазначив, що [PERSON] був заможною людиною. Оцінивши пояснення вказаних свідків, суд не може прийняти вказані пояснення як допустимі та достовірні докази того, що [PERSON] не міг укласти договір позики, з огляду на наступне. Так в клопотанні про виклик та допит вказаних свідків від 22.07.2022 року представник відповідача, зазначив, що [PERSON] з 04.10.2019 (вечір п`ятниці до 06.10.2019 неділі) перебував зі своїми друзями [PERSON] та [PERSON] на риболовлі поза межами м.Черкаси, що спростовує доводи позивача про укладення 05.10.2019 розписки [PERSON] , і що про вказаних свідків та перебування її чоловіка на риболовлі відповідачу стало відомо 15.07.2022 року під час випадкової зустрічі [PERSON] із друзями її чоловіка - [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, у своїх поясненнях [PERSON] зазначив, що з відповідачем з приводу існування судової справи та необхідності надати покази щодо спільного проведення часу з померлим, він спілкувався один раз - приблизно за 10 днів до судового засідання, тобто на початку вересня 2022\~року. Свідок [PERSON] пояснив що про судову справу дізнався від відповідача в травні 2022 року, а про те, що перебував з померлим на рибалці говорив їй приблизно три тижні тому до судового засідання, тобто наприкінці серпня 2022 року. Крім цього, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що близько 10 років він знайомий із [PERSON] та [PERSON] 05.10.2019 року він був свідком передачі [PERSON] . [PERSON] грошових коштів в сумі 5500000 грн. Гроші були передані в присутності іншого свідка [PERSON] . Гроші знаходилися в коробках та пакетах та передавалися в офісі. Бачив як [PERSON] ставив підпис. Гроші рахувалися на машинці. Також суд враховує, що під час проведення підготовчого судового засідання 21.02.2022 року представник відповідача заявив клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні з метою подачі до суду відзиву на позовну та клопотання про призначення у справі посмертної судової почеркознавчої експерти. З метою дотримання прав відповідача на подачу доказів, в судовому засіданні була оголошена перерва. На необхідності проведення експертного дослідження представник відповідач також зазначає й в письмових пояснення від 25.07.2022 року. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Не зважаючи на вказане, ні відповідач ні його представник не поставили перед судом клопотання про призначення у справі посмертної судової почеркознавчої експертизи, з метою встановлення дійсності підпису [PERSON] в розписці від 05.10.2019 року. Доказів про те, що відповідач зверталася до суду із позовом про визнання договору недійсним, вона суду не надала. Таким чином, суд приходить до висновку що відповідачем, в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами той факт, що [PERSON] не міг укласти договір позики 05.10.2019 року, а підпис в розписці від 05.10.2019 року належить не [PERSON] . Також судом встановлено, що 30.12.2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 30.12.2020 року. В цей же день [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів [PERSON] . Заповіт посвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу 30.12.2021 року за реєстровим № 2174. [INFO] [PERSON] \~помер.\~Спадщину після\~його смерті\~прийняла [PERSON] ,\~яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). У ст. 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2\~цього Кодексу). Відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,3,5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу,\~він не\~заявив про\~відмову від\~неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України про обов`язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора. Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Саме на підставі норм статті 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до відповідача в цій справі. За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Отже, у спадкоємця (ів) виникає зобов`язання задовольнити вимоги кредитора лише в межах майна, одержаного у спадщину. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 жовтня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 638/3334/16-ц. При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини. Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту. У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Згідно положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Це правило визначає загальний характер відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця, незалежно від виду спадкування та суб`єктів спадкового процесу й випливає із суті універсального характеру спадкового правонаступництва. Борги спадкодавця - це майнові зобов`язання, які прийняв на себе спадкодавець перед фізичними або юридичними особами-кредиторами, але смерть позбавила його можливості виконати їх. Обов`язок доказувати борги померлого покладається на самого кредитора. Кредитор, який звернувся до спадкоємців, зобов`язаний надати документи, що підтверджують його вимоги. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 192/2761/14 (провадження 61-4724св18) та від 21 жовтня 2020 року у справі № 212/5525/16-ц (провадження 61-20174 св 19). Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості. Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника. Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку. Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців. Відповідно до усталеної судової практики судами традиційно визнавались за кредиторами спадкодавця права на вимогу до спадкоємців щодо виконання зобов`язань попереднього боржника, спадкодавця. Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв`язку з іншими нормами ЦК України Верховний Суд не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим. Верховний Суд зробив висновок, що застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі. Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося. Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. Застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов`язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину. Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту. Зважаючи на наведене, кредитор вправі вимагати з відповідачів стягнення суми заборгованості за кредитними договорами, оскільки обов`язок спадкоємців боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні сум за кредитом та іншими нарахуваннями за позикою, що виникли до дня смерті спадкодавця, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відповідно до розміру часток кожного з них. При цьому вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений статтею 1281 ЦК України, приймає вимоги кредиторів спадкодавця. Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18). Аналогічні правові висновки містяться й в постанові ВС від 12.05.2022 року у справі № 577/650/21. 06.08.2021 року позивач направив письмову вимогу спадкоємцю [PERSON] , померлого [INFO] [PERSON] , в межах строку визначеного частиною 2 статті 1281 Цивільного кодексу України, у якій заявив вимогу про повернення йому грошових коштів в розмірі 5500000 грн., що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 06.08.2021 року та поштовою накладною №1800210883606 від 06.08.2021 року. Отже, обов`язок спадкодавця [PERSON] щодо сплати заборгованості за договором позики із [PERSON] від 05.10.2019 року року не припинився внаслідок його смерті і перейшов до його спадкоємця. Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати з відповідача стягнення суми заборгованості за договором позики, в межах вартості одержаного у спадок майна. Судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] , йому належало наступне майно: 1/4 частина жилого будинку житловою площею 47,3 кв.м., з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого на земельній ділянці розміром 569,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка, площею 148,0 кв.м., розташована на території Черкаської міської ради, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7110136400-02-060-0027, за адресою: [ADDRESS] ; гараж, загальною площею 19,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; квартира, загальною площею 41,7 кв.м., житловою площею 26,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частина житлового будинку з прибудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частина комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0, 05 га, кадастровий номер 7110136400:02:059:0092; 1/2 частина земельної ділянки площею 0,3639 га, кадастровий номер 7124989000:02:001:0540, розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,0369 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7110136400:02:059:0009, розташована за адресою: [ADDRESS] ; судно «Крим-М» туристичне, внесене в Суднову книгу України УЧА-1057-К, 1982 року побудови, будівельний № 5976, з двигуном HONDA BF50A4LRTO № 3401118, 50 к.с., 2003 року випуску. Отже, позовні вимоги [PERSON] є законними та підлягають задоволенню шляхом стягнення суми боргу в межах вартості успадкованого майна з урахуванням заявлених позовних вимог та у їх межах. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 11350 грн., сплачений ним при подачі позову, що підтверджується квитанцією про сплату №40503 від 16.08.2021 року. Щодо вимоги про стягнення судового збору за подачу заяви про забезпечення позову, то вказана вимога не підлягає до задоволення, оскільки ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.09.2021 року відмовлено в задоволення заяви [PERSON] про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики із спадкоємця Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 30000 грн., витрат пов`язаних з правовою допомогою, то вказана вимога підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої\~статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судом встановлено, що 30.07.2021 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір про надання правничої допомоги . Розділом 1 договору передбачено, що клієнт доручає, а виконавець приймає на себе доручення з надання клієнту правової допомоги на умовах, передбачених договором. Виконавцем надаються такі види правової допомоги: надання консультацій та роз`яснень з юридичних питань, усних і письмових довідок щодо законодавства; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; здійснення представництва інтересів клієнта в судах, правоохоронних органах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, організаціях будь-якої форми власності, перед фізичними та юридичними особами. Обсяг, у якому надається правова допомога клієнту, зазначений у ст. 3 договору. При зверненні до суду позивач [PERSON] зазначив, що попередній (орієнтований ) розрахунок судових витрат становить 31804 грн. Додатковою угодою №1 до договору про надання правничої допомоги від 30.07.2021 року сторони що вартість послуг сторони погодили в твердій грошовій сумі в розмірі 30000 грн. за надану правничу допомогу. Оплата за надання правової допомоги здійснюється протягом 10 днів з дня отримання відповідного рахунку за надання правничої допомоги після підписання акту виконаних робіт. Правова допомога вважається наданою після підписання Акту виконаних робіт, який підписується сторонами та скріплюється печатками (за наявності). 23.01.2023 року між сторонами укладено акт №1 виконаних робіт У вказаному акті зазначено, що виконавцем була своєчасно та якісно надана правова допомога клієнту на ведення справи №711/5299/21. Вартість наданої правової допомоги склала 30000 грн. Згідно квитанції від 23.01.2023 року за надання правової допомоги [PERSON] сплачено 30000 грн. 23.02.2023 року до суду надійшло заперечення представника відповідача адвоката Скіць С.М. проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Статтею 141 ЦПК України передбачено вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі Закон № 5076-VI). Так, відповідно до ст. 1 цього Закону: договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4); інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6); представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9). Згідно з положеннями ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269). Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи. У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial