Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , як частину спільної сумісної власності подружжя згідно договору купівлі-продажу від 02.11.1999 року, зареєстрованого на товарній біржі «Кіровоградська біржа нерухомості» та на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , в зв`язку із чим відкрилась спадщина за законом та заведена спадкова справа державним нотаріусом Кропивницької міської державної нотаріальної контори №2. 05.07.2021 року позивач звернулась до Кропивницької міської державної нотаріальної контори №2 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, проте їй було відмовлено за постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.07.2021 року № 1194/02-31. У постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, як на підставу відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом вказано, що наданий для оформлення спадщини договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 02.11.1999 між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстрований на ТБ «Кіровоградська біржа нерухомості», реєстраційний №263/99 без додержання вимог закону щодо його нотаріального посвідчення. Вказала, що позивач не може реалізувати своє право отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , оскільки право власності на квартиру [ADDRESS] не визнається. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.09.2021 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, які представник позивача усунула. Згідно ухвали судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.09.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 13.12.2021 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ТБ «Кіровоградську біржу нерухомості». Ухвалою суду від 22.09.2022 року закрито провадження в частині вимог відносно [PERSON] про визнання права власності. Згідно ухвали суду від 22.09.2022 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.01.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явилась, повідомлена судом про час та місце розгляду справи, через канцелярію суду подала заяву щодо розгляду справи без їх участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала та просила задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду невідомі, правом подачі відзиву не скористався. Відповідач [PERSON] , представник відповідача Кропивницької міської ради та представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: товарної біржі «Кіровоградська біржа нерухомості» в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись, причини неявки суду невідомі, правом подачі відзиву та письмових пояснень не скористались. За таких обставин, згідно ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд,\~в межах\~наданих доказів,\~дослідивши матеріали\~справи ( в тому числі копію спадкової справи), дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Судом з`ясовано, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] є чоловіком [PERSON] . Як вбачається із архівної довідки №74138, наданої Обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 06.09.2021 року право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за архівними даними реєстрових книг Обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» станом до 01.01.2013 року зареєстровано за [PERSON] на підставі Договору купівлі -продажу від 02.11.1999 року №263/19/ Кіровоградська біржа нерухомості, реєстрова книга №118 запис №34120, при цьому згідно архівних відомостей адреса: [ADDRESS] відповідає адресі: [ADDRESS] . Так, 02.11.1999 року [PERSON] уклав на товарній біржі «Кіровоградська біржа нерухомості» з [PERSON] , яка діяла на підставі особистої власності, а також від імені [PERSON] , [PERSON] , на підставі доручення посвідченого 27.09.1999 року, а також як законний представник неповнолітньої дитини [PERSON] договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу зареєстровано на товарній біржі «Кіровоградська біржа нерухомості» № 263/99 від 02.11.1999 року та в Кіровоградському ООБТІ 02.11.1999 року. Згідно п.5 договору купівлі - продажу продаж здійснено за 2000 грн., які продавець одержала від покупця повністю до підписання цього договору. Відповідно п.6 Договору купівлі - продажу право власності на квартиру у покупця наступає з моменту підписання договору. Згідно п.12 Договору купівлі - продажу на виконання ст.227 Цивільного кодексу України цей договір підлягає реєстрації в Кіровоградському ООБТІ. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05.11.2020 року, актовий запис №2927. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його: дружина [PERSON] та син [PERSON] . [PERSON] 08.12.2020 року звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] до Кропивницької міської державної нотаріальної контори №2. 08.12.2020 року до Кропивницької міської державної нотаріальної контори №2 від [PERSON] надійшла заява, якою відмовився від прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] . Державним нотаріусом Кропивницької міської державної нотаріальної контори №2 Ляшенко В.Є. постановою від 05.07.2021 року за вих. №1194/02-31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Наданий для оформлення спадщини договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 02.11.1999 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстрований на ТБ «Кіровоградська біржа нерухомості», реєстраційний №263/99 без додержання вимог закону щодо його нотаріального посвідчення. Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 глави 10, розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Згідно п.п. 4.18. п.4, глави 10 розділ II Порядку, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних документів для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до пунктів 1 та 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно з частинами першою, другою та шостою статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Відповідно до частин першої-третьої статті 48 Закону України «Про власність» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється, зокрема, судом. Згідно із частиною першої статті 128 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року), який був чинний на момент укладення договору, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до статті 224 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року), було встановлено, що договір купівлі-продажу житлових будинків повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 того ж кодексу). Договір купілі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню, угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Таким чином, на той час мала місце конкуренція норм права. У відповідності до статті 47 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року), недодержання, у визначених законом випадках, нотаріальної форми угоди тягне за собою її недійсність з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 ЦК України 1963 року. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно частини 3 статті 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню виникає у набувача майна з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. При цьому, квартира за адресою: [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , шлюб яких було зареєстровано 04.01.1986 року, при цьому їх частки є рівними, тобто по 1/2 частки кожному. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства, та стягнення аліментів» за загальними правилами дії законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст.58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, що вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав та обов`язків, що виникли після набрання ним чинності, ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Згідно ч. 1 ст.22 Кодексу законів про шлюб та сім`ю України, що був чинним на час придбання спірного майна, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 28 КЗпШС України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Положення статей 22, 28 КЗпШС України щодо врегулювання правовідносин належності, [PERSON] та [PERSON] , як подружжю майна, придбаного за час шлюбу та щодо рівності часток у разі його поділу являються аналогічними статтям 60, 63, 69, 70, 71 СК України. Відповідно до ч. 1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку. Відповідно ч.1 ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування, і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними відповідної ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст.69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі ( ч. 1 ст.70 СК України), неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше визначено домовленістю між ними. Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, з врахуванням вище вказаного, є всі підстави для визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та її чоловіка [PERSON] ., померлого [INFO] , їх частки є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними, шлюбний договір між ними не укладався, а тому в порядку поділу квартири за [PERSON] має бути визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, крім цього ст. 16 цього ж кодексу зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Частина 1 ст. 328 ЦК України, передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 392 цього ж кодексу передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою. Таким чином, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, вимоги є обґрунтованими та доведеними. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved