Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Піщанського районного суду Вінницької області позовом до Державного підприємства "Тульчинське лісомисливське господарство" про стягнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в період з 09 вересня 1998 року по 02 березня 2018 року він перебував у трудових відносинах з Державним підприємством "Крижопільське лісове господарство" та був звільнений за згодою сторін відповідно до наказу № 23-к від 01 березня 2018 року, при цьому з ним не було проведено розрахунок, як того вимагає КЗпП. Так, у березні 2006 року він набув статусу батька, який виховує малолітню дитину без матері. Позивач зазначає, що неодноразово звертався до керівництва про надання йому додаткової оплачуваної відпустки, однак відповідач її не надав. На день звільнення відповідачем його з посади, а саме станом на 02 березня 2018 року, з ним не було здійснено повний розрахунок по заробітній платі, що є прямим порушенням Конституції України, КЗпП України. 02 травня 2019 року та 10 липня 2019 року він звертався до ДП «Крижопільське лісове господарство» із заявами про виплату компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, які відповідач залишив без задоволення. Посилаючись на те, що відповідно до частини першої статті 182-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) він має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку, як батько, який виховує дитину без матері, просив зобов`язати ДП «Крижопільське лісове господарство» нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року. Ухвалою суду від 05 серпня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 15 вересня 2022 року від представника відповідача Державного підприємства "Тульчинське лісомисливське господарство"надійшов відзив на позов, в якому він просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з наведених в ньому підстав. Зокрема, у відзиві зазначено, що з 09 вересня 1998 року по 02 березня 2018 року позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з Державним підприємством "Крижопільське лісове господарство". [PERSON] був звільнений за згодою сторін відповідно до наказу № 23-к від 01 березня 2018 року, та з ним проведено розрахунок відповідно до вимог КЗпП України. У 2019 році [PERSON] звертався до Державного підприємства "Крижопільське лісове господарство"із заявами про виплату грошової компенсації за усі невикористані ним дні додаткової відпустки за період з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року, на яку він мав право як одинокий батько, мотивуючи тим що в період роботи на підприємстві він мав правовий статус одинокого батька, на підтвердження чого надав копію свідоцтва про народження сина [PERSON] від 24 червня 1995 року, копію свідоцтва про розірвання шлюбу від 21 березня 2006 року та довідку від 23 березня 2018 року № 42 відділу освіти Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області, а тому в силу вимог ст. 182-1 КЗпП України мав право на додаткову відпустку тривалістю 10 календарних днів. У відзиві представник відповідача зазначив про безпідставність позовних вимог, вважаючи їх такими, що не підлягають задоволенню. Вказує, що обставини, на які посилається позивач, недоведені належними доказами. Під час роботи та при звільненні працівником не були подані роботодавцю документи, які б підтверджували наявність додаткових пільг та гарантій у трудових відносинах. Жодного документу для підтвердження свого статусу одинокого батька позивач в період роботи на підприємстві не надавав, із заявою про надання такої відпустки не звертався. В особовій справі позивача відсутня будь-яка інформація про те, що він є батьком, який виховує дитину. В особистому листку по обліку кадрів [PERSON] зазначено сімейний стан - одружений та склад сім`ї: дружина, син та дочка. Аналогічна інформація відображена і в особовій картці працівника, яка підписана позивачем без зауважень до її заповлення в день звільнення. Таким чином, відповідач не володів інформацією про зміни в сімейному стані позивача та набуття ним підстав для отримання додаткової соціальної відпустки як одинокому батьку в період його роботи на підприємстві та на день його звільнення. У відповідача були відсутні підстави для нарахування та виплати компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку під час звільнення позивача. Що стосується доводів позивача про його безумовне право на додаткову відпустку, як одинокого батька, незалежно від наявності або відсутності в особовій справі доказів, представник зазначає, що така позиція не кореспондується, а ні з нормативними документами, а ні з установленою судовою практикою. Верховний Суд у Постанові від 13 червня 2018 року по справі № 822/2446/17 висловив таку позицію: "Позаяк правовий статус поняття "одинокого батька" не врегульований законодавством, вбачається можливим застосування аналогії поняття "одинокої матері". У Постанові Верховного Суду від 21 грудня 2020 року по справі № 520/2226/19 зазначено, що основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо, необхідно також підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини. Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити матері, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Тому для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що обов`язок оформлення таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця. Аналогічна позиція викладена і в Постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі № 182/4561/16-ц. 26 вересня 2022 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, де зазначається про те, що посилання у відзиві представником відповідача на відсутність документів, що підтверджують право позивача на додаткову соціальну відпустку є безпідставним. Чинним законодавством не передбачено строку давності, після спливу якого втрачається право на соціальну відпустку. Якщо працівник з різних причин не скористався цим правом в період своєї роботи, то у разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачена грошова компенсація за усі невикористані дні соціальної відпустки, як це передбачено ст. 24 Закону України "Про відпустки". Отже, відмовляючи позивачу у виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року, ДП "Крижопільське лісове господарство" грубо порушило законодавство про оплату праці, що відповідно до Рішення КСУ від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 дало право позивачу звернутися до суду без обмеження будь-яким строком. Крім того, посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на сімейний стан позивача, який зазначений у пункті 10 розділу І його особової картки є безпідставними, оскільки незрозуміло хто і коли саме заповнював цю особову картку (відсутня посада і підпис працівника кадрової служби) і за твердженням позивача ним вона не підписувалася. Також є обгрунтовані сумніви вважати, що зазначена особова картка заповнювалася саме 09 вересня 1998 року. Вважає, що позов є цілком обґрунтованим, у зв`язку з цим просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 05 травня 2023 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшли письмові судові дебати по справі, аналогічні змісту відповіді на відзив, поданої 26 вересня 2022 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача Державного підприємства "Тульчинське лісомисливське господарство"в судовому засіданні позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві, надав письмові пояснення до судових дебатів. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно записів, що містяться в трудовій книжці серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , за порядковим номером запису «8», [PERSON] 09 серпня 1998 року був прийнятий на роботу вальщиком Рудницького лісництва Державного підприємства "Крижопільське лісове господарство", на підставі наказу № 101 від 08 вересня 1998 року (а.с. 157-158). Наказом Державного підприємства "Крижопільське лісове господарство" № 23-к від 01 березня 2018 року [PERSON] був звільнений з посади майстра лісу Рудницького лісництва згідно з п. 1 ст. 36 КЗпПУ, за згодою сторін 02 березня 2018 року. Пунктом 1.2. вказаного наказу зобов`язано бухгалтерію виплатити [PERSON] компенсацію за 51 календарний день невикористаної відпустки (а.с. 180). В матеріалах справи міститься копія особової картки працівника (форми П-2), заповнена на [PERSON] , яка складається з п`яти розділів. У розділі І Загальні відомості, міститься інформація про працівника, де серед іншого в п. 10 Родинний стан зазначено - одружений, ступінь родинного зв`язку (склад сім`ї): дружина [PERSON] , 1976 року народження; син [PERSON] , 1995 року народження; дочка [PERSON] , 2000 року народження. У розділі V особової картки працівника вказано періоди щорічної відпустки, наданої працівнику за час роботи на підприємстві. В графі «Дата і причина звільнення (підстава)» зазначено відповідну інформацію згідно з наказом про звільнення. Інформація підтверджується особистим підписом працівника (а.с. 179). В копії особистого листка по обліку кадрів, заповненого та підписаного [PERSON] 03 січня 2001 року міститися інформація аналогічного змісту, яка вказана в особовій картці працівника. Зокрема, у розділі 19 «Сімейний стан в момент заповлення особистого листка» вказано «жонатий», склад сім`ї: дружина, син та дочка. Особистим листком по обліку кадрів передбачено, що працівник який заповнює особистий листок зобов`язаний про всі наступні зміни повідомляти по місцю роботи для зміни в його особистий листок (а.с. 182-183). За час роботи у Державному підприємстві "Крижопільське лісове господарство" [PERSON] правом на додаткову відпустку, як одинокий батько, який виховую дитину без матері, не користувався. Дана обставина в судовому засіданні ніким не оспорювалась. З копії заяви від 02 травня 2019 року, наданої позивачем вбачається, що [PERSON] інформує ДП "Крижопільське лісове господарство" про те, що в період роботи з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року на вказаному підприємстві він був одиноким батьком, а тому мав право, в силу вимог ст. 182-1 КЗпП України, на додаткову відпустку тривалістю 10 календарних днів, що підтверджується копією свідоцтва про народження сина [PERSON] від 24 червня 1995 року, копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 21 березня 2006 року та довідкою від 23 березня 2018 року № 42 відділу освіти Піщанської районної державної адміністрації Вінницької області, а тому просить ДП "Крижопільське лісове господарство" виплатити йому грошову компенсацію за усі невикористані ним дні додаткової відпустки за період роботи з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року (а. с.164). У відповідь на звернення позивача 06 травня 2019 року за вих. № 195 ДП "Крижопільське лісове господарство" повідомляє, що оскільки [PERSON] у період трудової діяльності не звертався із заявою та документами, які б надавали право на додаткову соціальну відпустку, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки у період з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року виплаті не підлягає (а. с.165-166). 10 липня 2019 року позивач повторно звернувся із заявою до ДП "Крижопільське лісове господарство" про виплату йому грошової компенсації за усі невикористані ним дні додаткової відпустки за період роботи з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року, на яку отримав відповідь про те, що адміністрація підприємства розглянула його заяву та повідомляє, що вичерпну відповідь на дане питання було надано у листі від 06 травня 2019 року за вих. № 195 (а. с.167). Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, відповідно до частини другої статті 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів, відповідно до суспільних потреб. Частина друга статті 24 Конституції України, а також стаття 2 Кодексу Законів про працю України проголошують, що всі громадяни рівні у трудових правах незалежно від походження, кольору шкіри, соціального чи майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з такого. Спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №504). Відповідно до частини першої статті 1 Закону №504 державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Згідно із частиною першою статті 2 Закону №504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Положеннями статті 4 цього Закону встановлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. Згідно із частиною першою статті 19 Закону №504/96-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). Для визначення того, чи має позивач право на додаткову відпустку, а у разі її не використання - компенсації за таку відпустку, необхідно встановити чи має позивач статус одинокого батька. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Верховний Суд у Постанові від 13 червня 2018 року по справі № 822/2446/17 зазначив: "Позаяк правовий статус поняття "одинокого батька" не врегульований законодавством, вбачається можливим застосування аналогії поняття "одинокої матері". Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері. Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо, необхідно також підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини. Для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Верховний Суд у справі №520/2226/19 (Постанова від 21 грудня 2020 року) дійшов висновку про те, що у роботодавця не виникає обов`язок виплати компенсації за невикористану відпустку у тому разі, якщо працівник належним чином не повідомив про наявність підстав для надання такої відпустки. Колегія суддів Верховного Суду звернула увагу, що обов`язок оформлення таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця. У ході судового розгляду справи було встановлено, що в період з 20 лютого 1991 року по 02 березня 2018 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з Державним підприємством "Крижопільське лісове господарство" та був звільнений за згодою сторін відповідно до наказу №23-к від 01 березня 2018 року. Як випиває із матеріалів справи, позивач зазначає, що він в період з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року був одиноким батьком та мав право на отримання грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки. Із досліджених матеріалів справи вбачається, що лише 02 травня 2019 року [PERSON] вперше звернувся із заявою, проінформувавши ДП "Крижопільське лісове господарство" про те, що в період роботи на вказаному підприємстві він був одиноким батьком, та надавши відповідні підтверджуючі докази, просив ДП "Крижопільське лісове господарство" виплатити йому грошову компенсацію за усі невикористані ним дні додаткової відпустки за період роботи з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року, вимогу якого останнім залишено поза увагою. Таким чином, позивач не надав суду доказів, що він під час роботи у Державному підприємстві "Крижопільське лісове господарство", а також на час звільнення, надавав роботодавцю документи, які визначені законодавством для підтвердження статусу батька, який виховує неповнолітню дитину без матері, а також, що за час перебування у трудових відносинах з ДП "Крижопільське лісове господарство" він звертався до роботодавця із заявою про надання йому соціальних відпусток як батьку, який виховує неповнолітню дитину без матері. Позивач вперше подав до ДП "Крижопільське лісове господарство" необхідні документи на підтвердження статусу батька, який виховує неповнолітню дитину без матері, разом із заявою про виплату компенсації за невикористані дні додаткових відпусток на дитину, які не були виплачені при звільненні, а саме 02 травня 2019 року, тобто вже після його звільнення. Суд критично ставиться до доказів, наданих позивачем в підтвердження свого права на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як батьку, який виховує неповнолітню дитину без матері, за період з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року, оскільки вказаними документами не підтверджується, що позивач протягом всього часу працевлаштування належним чином повідомляв свого роботодавця про наявність статусу, який дає йому право на додаткову відпустку та відповідно компенсацію у разі її невикористання. Також копія особової справи [PERSON] не містить інформації про те, що він повідомив роботодавця про наявність у нього статусу батька, який виховує неповнолітню дитину без матері (а.с. 178-201). Суд враховує та застосовує у цій справі висновок Верховного Суду, зроблений у Постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 520/2226/19 у подібних правовідносинах, що у роботодавця не виникає обов`язок виплати компенсації за невикористану відпустку у тому разі, якщо працівник належним чином не повідомив про наявність підстав для надання такої відпустки. Отже, обов`язок оформлення таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця. Згідно з ч.1, ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В частині перші ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши досліджені по справі докази, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] не довів об`єктивними, достатніми та допустимими доказами того факту, що він перебуваючи в трудових відносинах з Державним підприємством "Крижопільське лісове господарство" за період з 21 березня 2006 року по 19 травня 2013 року належним чином повідомляв свого роботодавця про наявність статусу батька, який виховує неповнолітню дитину без матері, який дає йому право на додаткову відпустку та відповідно компенсацію у разі її невикористання, а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати у вигляді судового збору необхідно компенсувати за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed