Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

В лютому 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що 24 жовтня 2019 року вона надала відповідачці [PERSON] позику у розмірі 15 000,00 доларів США, про що остання надала розписку. У розписці не встановлений строк виконання обов`язку з повернення позичених коштів. 01 жовтня 2022 року відповідачу направлено письмову претензію про повернення коштів протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Станом на день звернення до суду зазначені грошові кошти відповідачем [PERSON] не повернуті. Крім того, за усною домовленістю між сторонами було узгоджено сплату відповідачкою відсотків у розмірі 1% на місяць, що складає 12% річних, тому за період з 25.11.2019 року по 15.02.2023 року з відповідача підлягають стягненню 12% річних сума якої становить 5 804,38 доларів США (15000 доларів х 12% х 1177 днів/ 365/ 100). Отже, позивач просить суд стягнути з відповідачки [PERSON] на її користь борг за договором позики від 24 жовтня 2019 року в розмірі 20 804,38 доларів США, з яких: сума основного зобов`язання - 15 000,00 доларів США, що в еквіваленті за обмінним курсом НБУ станом на 15.02.2023 року становить 548 400 грн., 5804,38 доларів США, що в еквіваленті за обмінним курсом НБУ станом на 15.02.2023 року становить 212 208,13 грн., та покласти на відповідача судові витрати. Від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (а.с.17-20), у якому вона визнає, що дійсно отримала від [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 15 000 доларів США, про що надала останній власноручно написану розписку від 24 жовтня 2019 року. В розписці вказано, що [PERSON] зобов`язується повернути взяті кошти в сумі 15 000 доларів США вчасно, а відсотки сплачувати щомісячно. Одночасно з цим, розмір відсотків за користування грошовими коштами в сумі 15 000 доларів США сторонами не встановлений. Свої боргові зобов`язання відповідач частково виконала, а саме: повернула кошти в сумі 300 доларів США та 2500 грн. згідно розписки від 05 березня 2022 року; в сумі 4000 грн. згідно розписки від 06.04.2022 року; в сумі 140 доларів США та 1000 грн. згідно розписки від 04.05.2022 року; в сумі 140 доларів США згідно розписки від 08.06.2022 року; в сумі 140 доларів США згідно розписки від 08.07.2022 року; в сумі 140 доларів США згідно розписки від 25.08.2022 року; в сумі 140 доларів США згідно розписки від 24.09.2022 року; в сумі 140 доларів США згідно розписки від 25.10.2022 року; в сумі 140 доларів США згідно розписки від 23.11.2022 року; в сумі 1000 доларів США згідно розписки від 27.11.2022 року. Таким чином, відповідач повернула [PERSON] кошти за договором позики від 24.10.2019 року в сумі 3 535,66 доларів США, тому залишок боргу становить 11 464,34 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 419 136,27 грн. 03.04.2023 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що надані відповідачем розписки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки стосуються інших зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] , а саме за договором позики по розписці від 23 грудня 2021 року на суму 14 000 доларів США, тому позивач наполягає на своїх позовних вимогах в повному обсязі. 11.04.2023 року від відповідача [PERSON] надійшли заперечення, у яких вона зазначає, що нею повернуто частину боргу, після чого була написана інша розписка на 13 000 доларів США, у якій було вказано термін повернення боргу протягом 2023 року. З огляду на це, строк виконання грошового зобов`язання ще не настав, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 22.02.2023 року відкрито провадження по справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20.07.2022 року закрито підготовче провадження та цивільну справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги. В судовому засідання відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позов. Суд, об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи, заслухавши пояснення сторін, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 24 жовтня 2019 року [PERSON] було складено розписку, згідно якої остання зобов`язалася повернути грошові кошти в сумі 15 000 доларів вчасно, а відсотки сплачувати щомісячно. Досліджуючи правову природу розписки наданої позивачу відповідачем, судом враховується, що розписка містить необхідні відомості на підтвердження надання позики із зазначенням необхідних відомостей про сторін, своїм підписом на цьому договорі відповідач [PERSON] підтвердила отримання грошових коштів в розмірі 15 000 доларів США. Крім того, у відзиві на позов та у своїх поясненнях в судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечувала, що дійсно отримала 24 жовтня 2019 року від [PERSON] грошові кошти в сумі 15 000 доларів США. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України закріплює положення щодо форми договору позики, згідно з якою договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі №369/3340/16-ц (провадження №61-7418св18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №483/1953/16-ц (провадження №61-33891св18). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зазначені положенням ст.1047 ЦК України узгоджуються в свою чергу із правовою позицією, викладеною в постанові від 23.10.2019 року по справі №123/304/16, згідно якої, розписка за своєю суттю є документом, який боржник видає кредитору за договором, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, та відповідно засвідчуючи отримання певної грошової суми, та відповідно до постанови від 12.11.2020 року по справі №154/3443/18 розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договорів позики, а [PERSON] отримала від позивача [PERSON] 15 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 24 жовтня 2019 року, яка власноручно написана відповідачем. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Оскільки договором позики, оформленим розпискою від 27 жовтня 2019 року, не встановлений строк повернення позики, кошти мають бути повернені позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30 вересня 2022 року позивач [PERSON] направляла [PERSON] вимогу про повернення коштів за договором позики протягом тридцяти днів, що підтверджується накладною Укрпошти №2432102057524 від 01.10.2022, однак вказана вимоги не була виконана. Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Із аналізу норм чинного законодавства можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідач [PERSON] стверджує, що відбулося часткове повернення боргу за розписками від 05 березня 2022 року в сумі 300 доларів США і 2 500 гривень; 06 квітня 2022 року в сумі 4 000 грн.; 04 травня 2022 року в сумі 140 доларів США та 1000 грн.; 08 червня 2022 року в сумі 140 доларів США; 08 липня 2022 року в сумі 140 доларів США; 25 серпня 2022 року в сумі 140 доларів США; 24 вересня 2022 року в сумі 140 доларів США; 25 жовтня 2022 року в сумі 140 доларів США; 23 листопада 2022 року в сумі 140 доларів США; 27 листопада 2022 року в сумі 1000 доларів США. Суд не приймає до уваги як належний і допустимий доказ повернення грошових коштів за договором позики від 24 жовтня 2019 року розписку від 05 березня 2022 року, за якою [PERSON] отримала від [PERSON] борг в сумі 300 доларів та 2 500 грн., з огляду на те, що зазначена розписка надавалася відповідачем [PERSON] у цивільній справі №135/1015/22, в ході розгляду якої встановлено, що зазначене погашення боргу відбулося за іншим договором позики від 23.12.2021 року на суму 2 000 доларів США, про що зазначено в рішенні Ладижинського міського суду Вінницької області від 10.01.2023 року у справі №135/1015/22. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що при укладенні договору позики від 24 жовтня 2019 року між сторонами було досягнуто усної домовленості про сплату відсотків за користування грошовими коштами, про що зазначено в тексті розписки, вона не заперечує факт отримання від відповідачки [PERSON] грошових коштів за вищевказаними розписками, проте зазначені кошти вона отримала від [PERSON] в якості відсотків за користування грошовими коштами договором позики від 24 жовтня 2019 року, а частково за договором позики від 23 грудня 2021 року. Одночасно з цим, відповідач [PERSON] пояснила суду, що договір позики від 24 жовтня 2019 року не передбачає розмір відсотків за користування грошовими коштами, а тому наполягала на зарахуванні отриманої суми грошових коштів за вищевказаними розписками в погашення нею основної суми боргу за договором позики. Суд встановив, що предметом договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір процентів за користування грошовими коштами його умовами не передбачено. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14. Одночасно з цим, чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Зазначений висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц. Суд відхиляє доводи позивача [PERSON] про те, що погашення боргу [PERSON] відбулося за іншим договором позики від 23.12.2021 року на суму 14 000 доларів США, оскільки строк повернення суми боргу договором позики від 23.12. встановлений протягом 2023 року, отже строк виконання за цим договором ще не настав. Враховуючи, що сторони не оспорюють факту передачі відповідачкою [PERSON] і отримання позивачкою [PERSON] грошових коштів за відповідними розписками, в договорі позики відсутній розмір процентів за користування позикою, суд приходить до висновку, що отримані позивачкою [PERSON] від відповідача грошові кошти за розписками від 06 квітня 2022 року на суму 4 000 грн.; 04 травня 2022 року на суму 140 доларів США та 1000 грн.; 08 червня 2022 року на суму 140 доларів США; 08 липня 2022 року на суму 140 доларів США; 25 серпня 2022 року на суму 140 доларів США; 24 вересня 2022 року на суму 140 доларів США; 25 жовтня 2022 року на суму 140 доларів США; 23 листопада 2022 року на суму 140 доларів США; 27 листопада 2022 року на суму 1000 доларів США слід зарахувати в якості погашення основного боргу за договором позики від 24 жовтня 2019 року. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] повернула позивачу [PERSON] грошові кошти на виконання договору позики від 24 жовтня 2019 року згідно розписки від 06 квітня 2022 року на суму 4 000 грн., що в перерахунку на долари США складає 136,73 доларів США (4000 грн./29,2549грн.); згідно розписки від 04 травня 2022 року на суму 140 доларів США та 1000 грн., що в перерахунку на долари США складає 34,18 доларів США (1000 грн./29,2549грн.); згідно розписки від 08 червня 2022 року на суму 140 доларів США; згідно розписки від 08 липня 2022 року на суму 140 доларів США; згідно розписки від 25 серпня 2022 року на суму 140 доларів США; згідно розписки від 24 вересня 2022 року на суму 140 доларів США; згідно розписки від 25 жовтня 2022 року на суму 140 доларів США; згідно розписки від 23 листопада 2022 року на суму 140 доларів США; згідно розписки від 27 листопада 2022 року на суму 1000 доларів США, разом (136,73 + 140 + 34,18 + 140 + 140 + 140 + 140 + 140 + 140 + 1000) - 2 150,91 доларів США. Виходячи з того, що позивач [PERSON] надала відповідачу [PERSON] в позику 15 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 24 жовтня 2019 року та не заперечується відповідачем, а відповідач [PERSON] свої зобов`язання з повернення вказаних коштів виконала не в повному обсязі в сумі 2 150,91 доларів США, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення боргу за договором позики від 24 жовтня 2019 року підлягають задоволенню у валюті виконання основного зобов`язання у розмірі 12 849,09 доларів США. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, то розмір сплаченого нею судового збору при зверненні до суду підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на її користь пропорційно задоволеним вимогам, розмір заявлених вимог 760 608,13 грн. (100%), розмір вимог, що підлягають задоволенню 12 849,09 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентне 469 873,23 грн. (63,78%), розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача складає 4 851,16 грн.

Outcome: partial