Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. Заявник [PERSON] звернулася до суду із вищевказаною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем, в якій просила встановити юридичний факт проживання однією сім`єю її та [PERSON] , без шлюбу у період з 1992 року по [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заяви зазначила, що з 1992 року по 26 квітня 2020 року вона [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сім`єю в цивільному шлюбі без реєстрації, та вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю як чоловік та жінка. [INFO] [PERSON] помер. На час смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Вона, як дружина, здійснила його поховання та розпорядилася речами померлого. Після смерті [PERSON] , відкрилася спадщина, яка складається з частини в квартирі [ADDRESS] . Зазначена частина квартири належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.10.2007 року та зареєстрована в ОМБТІ та РОН. Інша частини належить їй [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видане Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради. Враховуючи вищезазначене, та вважаючи себе дружиною спадкодавця, [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С. з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак, нотаріус видати свідоцтво про прийняття спадщини не зміг, оскільки відсутні документи, які підтверджують родинні стосунки із спадкодавцем [PERSON] . Інших спадкоємців за заповітом чи за законом у померлого не має. Отже, через зазначену невідповідність, заявник позбавлена можливості реалізувати свої права спадкоємця. Саме ці обставини стали підставою для звернення до суду для встановлення вказаного факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі. Ухвалою від 21 вересня 2022 року відкрито провадження та призначено по справі судове засідання. Ухвалою від 21 вересня 2022 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тітаренко Ольги Сергіївни, належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи, відносно майна [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . Ухвалою від 26 жовтня 2022 року за клопотанням представник заявника, було витребувано з Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції України : - повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб [PERSON] [INFO] ; - повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу [PERSON] [INFO] ;- повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ; - повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Ухвалою від 18 січня 2023 року витребувано з Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції України :- повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ; - повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Також, у судовому засіданні 04 квітня 2023 року задоволено клопотання представника заявника про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] ІІІ. Позиції сторін. Заявник [PERSON] та її представник - адвокат Кухаренко О.І. в судовому засіданні надали пояснення з приводу поданої заяви, підтримали заявлені вимоги та просили задовольнити заяву про встановлення факту проживання із спадкодавцем. Додатково заявник зазначила, що проживала однією сім`єю з [PERSON] з 1992 року по день його смерті, в період спільного проживання була приватизована квартира [ADDRESS] , по частині за кожним, оскільки [PERSON] був зареєстрований за наведеною адресою, хоча первісно наведена квартира була у її одноособовом користуванні. З 1992 року вони мали спільний бюджет, спільно вели господарство, мали взаємні права та обов`язки подружжя. Представник заінтересованої особи Одеської міської ради - Сірак В.В. первісно подавав заяву про залишення заяви без розгляду, оскільки відсутні належні докази спільного проживання та ведення спільного господарства заявника та спадкодавця. Ті докази, які надані заявником до матеріалів справи, а саме договір-замовлення на поховання, довідка ОСББ « Теплична-18» та копія акту про спільне проживання, не є належними та допустимими доказами, та ніяким чином не підтверджують факт спільного проживання з померлим. У подальшому, в процесі розгляду справи, після допиту свідків, дослідження письмових доказів по справі, додаткових заперечень не висловлював. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, зазначила що являється племінницею заявника. [PERSON] та [PERSON] проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з її дитинства, більше 30 років. [PERSON] доглядала [PERSON] , коли він захворів на рак. З 2008 по 2012 року свідок була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , також проживала разом із тіткою заявником [PERSON] та [PERSON] певний строк, вони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, вели спільний побут, були подружжям. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, зазначив що [PERSON] та [PERSON] проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, скільки він себе пам`ятає. Усі свята проводили разом, вели спільний побут, були спільні речі. У 2010 свідок проживав разом із ними, біля року, коли переїхав в місто. [PERSON] завжди називав [PERSON] своєю дружиною. Свідок [PERSON] , з`явившись до судового засідання, зазначила що може засвідчити три роки спільного проживання [PERSON] та [PERSON] . 2 роки тому [PERSON] помер, оскільки хворів на рак. Свідок возила його до лікарні, була в гостях в їх сім`ї, чоловік свідка допомагав доглядати [PERSON] . Бачились майже кожного місяця. [PERSON] , та [PERSON] проживали безсумнівно однією сім`єю, вели спільний побут, мали взаємні права та обов`язки подружжя. Судом здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису, на виконання вимог ч.1 ст. 247 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини встановлені судом, норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Суд, заслухавши у судовому засіданні заявника, представника заявника,представника заінтересованої особи, заслухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем, підлягає частковому задоволенню,з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Сім`я, за частиною 4 статті 3 СК України, створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Відповідно до частини 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до статті 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Постанова Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснює, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини тощо. За нормами частини 1 статті 293, пункту 1 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд в порядку окремого провадження /цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав/, розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про, що свідчить копія свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), актовий запис № 4341 від 27.04.2024 року. [PERSON] здійснила поховання [PERSON] , що підтверджується договором - замовлення на організацію та проведення поховання № 056975 від 27 квітня 2020 року. Відповідно до паспортних даних та довідки виданої ОСББ «Теплична 18», [PERSON] , був зареєстрований та проживав з 06.09.1993 року по день смерті за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . 1/2 частина квартири [ADDRESS] належала спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, яке видане 12 жовтня 2007 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 12-34533. Інша частини квартири [ADDRESS] , належить позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, яке видане 12 жовтня 2007 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 12-34533. Заявник [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортними даними та довідкою, виданою ОСББ «Теплична 18». Відповідно до Акту про спільне проживання однією сім`єю, підписаного сусідами заявника: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та завіреного головою правління ОСББ «Теплична 18», вбачається, що [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживали однією сім`єю та вели спільне господарство з 1992 року по дату смерті [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] продовжує проживати за вказаною адресою. Матеріали справи містять квитанції про сплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , як від імені [PERSON] , так і від імені [PERSON] . Також, суду надано фотографії [PERSON] та [PERSON] , в підтвердженя спільного святкування свят. Суд зазначає, що у судовому засіданні вищезазначеними доказами та поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] [PERSON] підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, як дружина та чоловік, з 1992 року до дня його смерті, вели спільне господарство та разом вирішували всі побутові питання, мали взаємні права та обов`язки подружжя, були зареєстовані за однією адресою, як наслідок, за результатами приватизації за ними одночасно було оформлено право власності на квартиру [ADDRESS] , по частині за кожним. Також, після смерті [PERSON] у 2020 році, його поховання за власні кошти здійснила саме [PERSON] . Заявник [PERSON] звернулася до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті цивільного чоловіка, [PERSON] . Відкрито спадкову справу №35/2020. Інших спадкоємців, крім заявника [PERSON] , не встановлено. Нотаріус, оглянувши подані заявником документи, рекомендувала звернутися їй до суду з метою встановлення факту спільного проживання з померлим не менше п`яти років на час відкриття спадщини, та подати ці документи для оформлення спадщини. Предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, передусім є сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, які визначені частиною 2 статті 3 СК України. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю (постанова КЦС ВС від 28 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц, від 09 квітня 2020 року у справі № 180/2536/18 (провадження № 61-18579св19), від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків. Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). Суд виходить із того, що ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. П`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. Відповідно до відповіді № 951 від 23 січня 2023р. Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області, наданої на виконання ухвали суду, вбачається, що інформації щодо актових записів про шлюб або розірвання шлюбу відносно [PERSON] , [INFO] , не виявлено. Так само, заявник [PERSON] з 1992 року не перебувала в зареєстрованому шлюбі з будь-якою особою. Це підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 19.12.2022 року. Факт, про встановлення якого просить заявник, має для неї юридичне значення, оскільки забезпечить їй право належним чином оформити спадщину після померлого [PERSON] . Встановлення даного факту не пов`язується з наступним вирішенням підвідомчого суду спору про право та чинним законодавством не передбачено порядок іншого (позасудового) його встановлення. Вивчивши заяву та додані до неї документи (докази), врахувавши думку учасників процесу, а також пояснення свідків які підтвердили факт, що [PERSON] проживала однією сім`єю з [PERSON] , як дружина та чоловік, вели спільне господарство та разом вирішували всі побутові питання, мали взаємні права та обов`язки як подружжя, спільний бюджет, були зареєстровані за однію адресою, спільно приватизували квартиру, оформивши по частці за кожним, суд оцінюючи надані докази в їх сукупності, вважає, що заявником доведено факт її проживання із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Разом із тим, суд виходить із того, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, вирішувалися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність». Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 163/754/17, від 06 квітня 2020 року в справі № 641/7033/18, від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц, від 19 березня 2020 року в справі № 303/2865/17, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи позов таким чином, суд також застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст..10 ЦПК України. Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право на ефективний засіб юридичного захисту та передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. В рішенні ЄСПЛ «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (№ 38722/02, п.75) зазначено, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст.13 Конвенції) повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним». При цьому, судом також враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. З огляду на викладене, виходячи з інтересів особи щодо захисту її спадкових прав, зважаючи на те, що заявниця немає іншої можливості, крім в судовому порядку, встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі спадкодавцем, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, суд вважає, що дана заява підлягає частковому задоволенню, слід встановити факт спільного проживання [PERSON] разом із [PERSON] однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, та ведення спільного господарства, з 2004 року по день смерті останнього [INFO] , оскільки вимога в цій частині законна, обґрунтована та доказово підтверджена письмовими доказами, які в свою чергу є послідовними та логічними, а тому не викликають сумніву в їх правдивості. Відповідно до частини 7 статті 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення по справі в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі наведеного та

Outcome: approved