Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач за первісним позовом) через свого представника звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач за первісним позовом) про розірвання договору будівельного підряду та стягнення сплаченої суми авансу. В обґрунтування позовним вимог вказав, що Позивач на виконання умов договору будівельного підряду № 8478 від 06 квітня 2020 року (далі - Договір), в рахунок авансового платежу виплатив Відповідачу 115 000 грн., проте Відповідач в порушення умов Договору не приступив до виконання оговорених Договором робіт, на претензію Позивача про повернення авансового платежу не реагував, а тому Позивач просив в судовому порядку розірвати спірний Договорі, стягнути на свою користь з Відповідача 551 000 грн., з яких 115 000 грн. авансового платежу, 434 000 грн. пені та 2000 грн. штрафу. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 04 червня 2021 року справу передано за підсудністю до Кам`янського районного суду Черкаської області. Ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 05 липня 2021 року відкрито провадження у справі, надано сторонам строк для подачі заяв по суті. У зв`язку з надходженням апеляційної скарги учасника процесу на ухвалу суду про передачу справи за підсудністю та витребуванням для апеляційного розгляду самої судової справи, заплановане судове засідання було знято зі слухання до часу ухвалення постанови Львівського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року та повернення судової справи до районного суду. Водночас, в період перебування судової справи в апеляційній інстанції на адресу суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним (фіктивним правочином) договору будівельного підряду. Свої зустрічні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що сторони не мали наміру виконувати умови спірного Договору, так як на час його укладення діяли суворі карантинні обмеження, які не дозволяли проводити будівельні роботи, [PERSON] не був реальним замовником будівництва об`єкту, а характер оговорених Договором робіт не міг виконуватись [PERSON] без виконання у спеціалізованих будівельних програмах, користувачем яких він не був. Сторони не підписували і не збирались підписувати документи для отримання авансового платежу згідно п. 3.4 Договору, як то акт прийому-передачі фронту робіт (будівельної готовності) від попереднього підрядника за суміжними роботами та технологічну карту виконання робіт. За твердженням зустрічного позову Договір був безоплатним, так як у п. 1.1 Договору були визначені роботи, які [PERSON] взагалі повинен був здійснити безкоштовно. Авансовий платіж [PERSON] не отримував, а акт прийому-передачі таких грошових коштів є фіктивним. Ухвалою суду від 22 лютого 2022 року було поновлено строк подачі зустрічного позову, прийнято цей позов до спільного розгляду із первісним позовом, надано сторонам строк для подачі заяв по суті. 13 червня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву та додатки до нього. Ухвалою суду від 09 серпня 2022 року по справі призначено почеркознавчу експертизу, провадження зупинено на час її проведення. У зв`язку з поверненням справи із залишеною без виконання ухвали від 09 серпня 2022 року, ухвалою суду від 21 лютого 2023 року по справі поновлено провадження. Ухвалою суду від 21 лютого 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 14 березня 2023 року у Позивача за первісним позовом витребувано оригінал спірного Договору, а через його ненадходження винесено ухвалу суду від 10 квітня 2023 року про повторне витребування цього доказу. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з`ясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Як установлено судом, хоч це і заперечується стороною Відповідача, між сторонами було укладено Договорі будівельного підряду № 8478 від 06 квітня 2020 року. Предметом договору являлось виконання [PERSON] за дорученням [PERSON] робіт по улаштуванню металевих відливів на вікнах та монтажу стояків К2 для відведення конденсату від кондиціонерів житлового будинку по [ADDRESS] (п.1.1 Договору). При цьому, [PERSON] взяв на себе зобов`язання прийняти та оплатити такі роботи на умовах і в строки Договору. Згідно п.2.1 Договору датою початку робіт узгоджено 01 травня 2020 року. Також, відповідно до п.2.2 Договору зазначено, що Відповідач починає роботи лише після того, як надасть Позивачу підписаний Акт прийому-передачі фронту робіт (будівельної готовності) від попереднього підрядника за суміжністю робіт та технологічну карту виконання робіт. Сторони погодились, що роботи повинні були виконанні у строк до 16 жовтня 2020 року. Вартість робіт визначена у п.3.1 Договору як 192 762 грн. 80 коп. Пунктом 3.3 договору визначено, що розрахунки між сторонами здійснюються в обумовленій Сторонами формі, яка забезпечує передачу (сплату) грошових коштів для Відповідача, підтвердженням чого є відповідний документ форма якого залежить від способу здійснення розрахунків (платіжне доручення, квитанція, акт приймання-передачі, розписка тощо) в такому порядку - авансовий платіж - 115 000,00 грн. протягом 3 робочих днів з моменту підписання Договору, поетапна оплата - протягом 5 робочих днів з моменту підписання актів виконаних робіт; остаточна оплата - протягом 5 робочих днів з моменту підписання актів виконаних робіт та згідно актів звірки. Прийом-передача виконаних підрядником робіт оформлюється двостороннім актом приймання виконаних будівельних робіт (складається за примірною формою КБ-2в), довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (складається за примірною формою КБ-3), двостороннім актом приймання виконаних прихованих будівельних робіт (в разі виконання прихованих робіт) (п. 7.1 договору). Такі документи мають бути передані замовнику протягом 10 робочих днів з моменту виконання всього обсягу робіт або етапу робіт (в разі поетапного виконання робіт) (п. 7.3 договору). За положенням п. 12.1 Договору, він вступав в силу з моменту його підписання і діяв до 16 жовтня 2020 року. Позивач на виконання умов договору будівельного підряду № 8478 від 06 квітня 2020 року (далі - Договір), в рахунок авансового платежу виплатив Відповідачу 115 000 грн., про що було складено акт прийому-передачі грошових коштів № 00000001064 від 29 квітня 2020 року. Представник Відповідача заперечувала, що складання акту мало місце, зазначала, що стороною отримання коштів вказаний [PERSON] , а не сторона у справі - [PERSON] , а Договір підписувався сторонами без реального наміру його виконання. Також, за твердженням сторони Відповідача авансовий платіж [PERSON] не отримував, а наявний підпис у акті йому не належить. За твердженням Позивача, Відповідач не приступив до виконання робіт, не вчинив дій щодо належного виконання умов Договору, на його претензію від 01 квітня 2021 року з повідомленням про розірвання Договору та вимогу про повернення сплаченої суми авансового платежу та штрафних санкцій не реагував. Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Статтею 875 Цивільного кодексу України визначено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 843 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу. За змістом ч. 4 ст. 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актом, підписаним обома сторонами. Поряд з цим, за приписами статті 525 ЦК України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно з частиною 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Згідно з ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Враховуючи наведені приписи законодавства, договір підряду може бути розірваний в результаті односторонньої відмови від нього, тобто в результаті вчинення замовником одностороннього правочину, який тягне припинення зобов`язань його сторін. При цьому, одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд знаходить, що матеріалами справи підтверджено порушення строків виконання передбачених Договором робіт, що не є спростованим Відповідачем, так як доказів виконання Договору, факт підписання якого сторонами не заперечується (хоч і Відповідач стверджує, що він укладався без наміру його реального виконання), сторона Відповідача не надала, як і не надала доказів зволікання зі сторони Позивача зі строками прийняття результатів робіт. Як визначено у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 26 червня 2018 року по справі № 910/9072/17, закінчення строку дії Договору не є само по собі підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки за статтею 599 ЦК України такою підставою є виконання, проведене належним чином. Тож на час звернення до суду, правовідношення будівельного підряду не припинилось та за приписами частин 1 та 2 статті 651 ЦК України даний договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення Договору іншою стороною, та в інших випадках, встановлених Договором або законом. Істотним вважається таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Оцінка істотності порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина сторони, що припустилася порушення договору, (як суб`єктивний чинник) не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України. Надаючи оцінку істотності порушення стороною договору, суд повинен встановити не лише наявність порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір. Проте йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Тобто, суд повинен встановити, чи є насправді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. №6-75цс13 та постановах Верховного Суду від 29.01.2019 р. у справі № 926/708/18, від 26.02.2019 р. у справі № 926/709/19, від 18.12.2019 р. у справі № 904/4324/18, від 27.10.2021 р. у справі № 916/1224/20 та ін.). Дослідивши наявні у даній справі докази та позиції учасників процесу, суд встановив, що невиконання Відповідачем робіт, передбачених договором підряду, є істотним порушенням умов останнього, і, відповідно, підставою для розірвання вказаного договору з посиланням на приписи ч. 2 ст. 651 ЦК України, через що вимога про розірвання спірного Договору підлягає до задоволення судом. Стосовно вимог про стягнення сплаченої суми авансового платежу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як зазначалось вище, сторона Відповідача заперечувала факт отримання таких коштів. У зв`язку з вказаним, по справі за клопотання Відповідача призначалась почеркознавча експертиза, проведення якої стало неможливим через втрату оригіналу такого документу стороною Позивача. Разом з тим, суд все ж таки знаходить правові підстави для задоволення таких вимог у зв`язку з наступним. У пункті 3.3 Договору зазначено, що сторони підтверджують, що для виконання робіт, визначених Договором, підрядник отримує від замовника авансовий платіж у розмірі 115 000 грн. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19), досліджуючи питання змісту умов договору про передачу грошових коштів та правової природи подібного за змістом пункту договору, дійшла таких висновків: "7.25. Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним з продавців, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному в частині першій статті 73 ГПК України, а тому вони є доказом. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 73 ГПК України вони є письмовим доказом. 7.26. Щодо правової оцінки пункту 5 спірного договору як розписки Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України. 7.27. Таке розуміння узгоджується із законом. Так, відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 7.28. Тому пункт 5 спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою.[…] 7.34. Водночас відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. 7.35. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. 7.36. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір". Зважаючи на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, встановлені судом умови спірно Договору про отримання підрядником суми авансу, суд дійшов висновку, що сторони договору на власний розсуд визначили його умови, у яких підтвердили факт передачі суму авансового платежу від замовника підрядникові, а тому помилковою є позиція сторони Відповідача про недоведеність передачі Позивачем та отримання Відповідачем 115 000 грн. авансового платежу для завершення виконання робіт з будівництва. Відповідно до приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми, можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відтак, з урахуванням задоволення судом позовних вимог у даній справі в частині розірвання спірного Договору, до вимоги про повернення сплаченої за цим договором суми авансу підлягають застосуванню наведені вище положення ст. 1212 Цивільного кодексу України. Відповідач у встановлений Договором строк не виконав роботи, правовідносин сторін припинились внаслідок розірвання Договору, а тому сплачена Позивачем грошова сума втрачає ознаки попередньої оплати за Договором та стає майном (грошовими коштами), набутими підрядником без достатньої правової підстави. Відповідач не надав доказів належного виконання Договору, і не надав суду доказів відсутності обов`язку повернути авансовий платіж, а тому у нього відсутні правові підстави для утримання таких коштів. Стосовно вимог про стягнення пені та штрафу, суд вважає, що вони не підлягають до задоволення з огляду на те, що у пунктах 9.3.1 та 9.3.2 Договору, на які посилається сторона Позивача як підставу для такого стягнення, йдеться про їх застосування у випадку порушення строків виконання спірного Договору за пунктом 2.2., тоді як під час судового розгляду предметом доказування являлось невиконання вимог іншого пункту щодо строків виконання Договору - 2.3 Договору. Щодо зустрічного позову. З урахуванням встановлених вище обставин та зроблених висновків суду, суд при розгляді зустрічного позову приходить до того, що спірний Договір слід було вважати дійсним, оскільки стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину. В свою чергу, згідно статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Як було встановлено вище, на виконання умов Договору було передано грошові кошти, та надано можливість здійснення будівельних робіт на об`єкті, а тому такий правочин в принципі не може бути кваліфікований як фіктивний. Доказів зворотного суду не надано. В даному випадку, суд приходить до висновку, що навіть якщо одна сторона (він же Відповідач) і діяла лише для вигляду, а інша - намагалась досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 21 січня 2015 року по справі № 6-197цс14 та постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року по справі № 201/2832/19. У зв`язку з вказаним, в задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, стороною Позивача понесені витрати по сплаті судового збору на суму 5 510 грн. та факт понесення підтверджується наданою квитанцією. Суд виходить з того, що із заявлених до стягнення 551 000 грн., позов задоволений на суму 115 000 грн., тобто на 20,87 %, а тому з Відповідача на користь Позивача слід стягнути 1149 грн. 94 коп. судових витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial