Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - Позивач) звернулась до суду із вищевказаним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), обґрунтовуючи підставність позову тим, що вони із відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.07.2007, який було припинено за рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 29.10.2021 у цивільній справі №128/1921/21, мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу ними була придбана квартира за номером [ADDRESS] , яка зареєстрована на праві власності за відповідачем. Вказаний об`єкт нерухомості складається із трьох житлових кімнат, з яких вона із сином користується більшою та меншою кімнатою, а відповідач кімнатою з лоджією, утім відповідач постійно влаштовує сварки, погрожує, принижує та ображає її, влаштовує скандали та сварки, у зв`язку з чим вона зверталась до правоохоронних органів, дійти добровільної згоди про порядок користування спільною квартирою не представляється за можливе, наведене стало підставою звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просить суд встановити порядок користування спірною квартирою із дотриманням прав кожного співвласника. 03.04.2023, за наслідками проведеної будівельно - технічної експертизи, позивач просила суд встановити порядок користування спільною квартирою відповідно до варіанту №2 Висновку експерта за №678 від 21.10.2022, а саме: надати їй, [PERSON] , у користування житлову кімнату 67-5 - площею 7,2 кв.м., житлову кімнату 67-6 - площею 11,1 кв.м., лоджію площею 2,3 кв.м; а у користування [PERSON] надати житлову кімнату 67-7, площею 16,4 кв.м.; у їх спільному користуванні залишити: коридор 67-1 - площею 4,5 кв.м., коридор 67-2 - площею 3,9 кв.м., туалет 67-3 - площею 1,3 кв.м., ванну 67-4 - площею 2,7 кв.м., кухню - 67-8 площею 9,2 кв.м. У визначений судом строк відповідач надіслав до суду відзив, у якому просив суд в задоволенні позову відмовити, аргументуючи свою позицію тим, що дійсно квартира за [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності їх із позивачем як подружжя, в якій вони разом із їх спільним неповнолітнім сином проживають. Разом з цим, позивач не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин наведених у позовній заяві щодо вчинення ним протиправних дій по відношенню до неї та перешкод створюваних ним у здійсненні позивачем користування спільною квартирою, отож позов вважає необґрунтований та безпідставний. Ухвалою суду від 05.01.2022 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі, а розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження викликом сторін. Ухвалою суду від 12.09.2022 було задоволено клопотання представника позивача та у справі призначено судову будівельно - технічну експертизу, а провадження у справі зупинено на час її проведення. Ухвалою суду від 31.10.2022 поновлено провадження у справі, у зв`язку із надходженням висновку експерта за №678 судової будівельно-технічної експертизи від 21.10.2022. Ухвалою суду від 23.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд встановити порядок користування квартирою відповідно до уточнених позовних вимог у вигляді варіанту №2 запропонованого експертом. Суду пояснила, що вказаний варіант є найбільше приємлемий для неї із неповнолітнім сином, оскільки квартира не облаштована кладовою, а має лише застіклену лоджію, де зберігаються продукти харчування у виді картоплі у мішку та інше громіздке майно для якого у квартири не передбачено місця. Крім цього, лоджія є пристосованою для висушування попраних речей, а іншого облаштування на подвір`ї у зимову пору доби вона не має, що становить складнощідля них із сином. При вирішенні судових витрат у даній справі поклалась на розсуд суду. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою, заяв та клопотань до суду не направила. Позивач наполягала на розгляді справи за відсутності її представника. За таких обставин, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. У судовому засіданні відповідач просив виділити йому у користування кімнату саме із лоджією, мотивуючи тим, що він має вади здоров`я, йому встановлено протез на нозі та як наслідок третю групу інвалідності, що дозволяє йому працювати, однак він має обмежені можливості, палить, що ускладнює його пересування, однак з урахуванням інтересів їх спільної із позивачем дитини не заперечував щодо виділення у користування позивачеві варіанту за №2 запропонованого експертом. При цьому, клопотав про зменшення розміру судових витрат понесених позивачем у даній справі, мотивуючи тим, що вони є занадто завищеними на правову допомогу. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав оцінку, встановив, що сторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.07.2007 (свідоцтво про шлюб а.с.11), який було розірвано за рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 29.10.2021, яке набрало законної сили 30.11.2021 (а.с.15-16). Судом встановлено, що сторони спору є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження а.с.12). Відповідно до паспортних даних сторін та довідки з місця проживання про стан сім`ї та реєстрацію від 22.11.2021 за №6304 виданої Турбівською селищною радою (а.с.7, 9, 10, 13, 14), [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітній син [PERSON] , зареєстровані та постійно проживають в [ADDRESS] . Судом також встановлено, що квартира за [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі Договору купівлі - продажу квартири, який укладений 21.06.2017 та посвідчений 21.06.2017 приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Врублевською Ю.В. і зареєстрований в реєстрі за №386. Відповідно до п.4.8. п.4 цього Договору була отримана згода дружини покупця [PERSON] на купівлю квартири за спільні кошти у спільну сумісну власність подружжя. Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна було зареєстровано 21.06.2017 за реєстраційним номером - 1281043005222 за [PERSON] . Відповідно до технічного паспорта на квартиру за [ADDRESS] слідує, що квартира посімейного спільного заселення розташована на першому поверсі п`ятиповерхового будинку та складається із трьох кімнат житловою площею 34, 7 кв.м., має лоджію 2,3 кв.м., загальна площа квартири 58,6 кв.м. Встановлені судом обставини свідчать про те, що квартира за [ADDRESS] , яка належить [PERSON] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Обставини щодо придбання майна у період шлюбу, належність його до спільної сумісної власності як подружжя, сторонами спору визнавались, отож в силу приписів ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила визначити порядок користування спірною квартирою, оскільки між ними із відповідачем не досягнуто згоди щодо порядку користування об`єктом нерухомого майна. Відповідно до висновку експерта №678 від 21.10.2022 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи (а.с.74-90), було встановлено, що квартира за [ADDRESS] є трикімнатною, квартира має лоджію та в цілому складається з: коридору 67-1, коридору 67-2, туалету 67-3, ванної 67-4, житлової кімнати 67-5, житлової кімнати 67-6, житлової кімнати 67-7, кухні 67-8, житлова площа 34,7 кв.м., розміщується на першому поверсі п`ятиповерхового цегляного житлового будинку, є приватною власністю [PERSON] , поділити в натурі квартиру [ADDRESS] загальною площею 58,6 кв.м. між співвласниками відповідно до часток 1/2 та 1/2 - неможливо, через неможливість дотримання вимог, що відповідали Державним будівельним нормам України, які діють на час проведення дослідження до загальної площі квартири, інсоляції, природного освітлення, провітрювання, іонізації та мікроклімату приміщень житлових квартир та неможливість виділення ізольованих жилих приміщень, підсобних приміщень (кухня, передпокій, санвузол, внутрішньо квартирні коридори, вбудовані комори, антресолі). При варіантах встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками, у індивідуальному користуванні співвласників будуть житлові кімнати, а також допоміжні приміщення (коридор, кухня, ванна кімната, туалет) у спільному користуванні, що забезпечить рівень життєвого комфорту, задоволення побутових потреб співвласників, пов`язаних із життєзабезпеченням. Експертом було запропоновано три варіанти встановлення порядку користування квартирою за [ADDRESS] між співвласниками, із визначенням розміру відхилення від ідеального розміру. Між сторонами, як співвласниками у праві спільної сумісної власності, виник спір щодо порядку користування квартирою, яка належить їм, що послугувало підставою звернення позивача до суду. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року" (далі - Конвенція), Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (стаття 368 ЦК України). Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Вказане свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому, критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року N 6-1500цс15. Вказане право суду випливає також із роз`яснень, які містяться в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності", згідно якої квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 04.10.91 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" якщо виділ частки квартири в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (в т. ч. кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Суд встановив, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності як подружжю, їх частки є рівними, між ними існує спір щодо користування цим майном і поділ квартири з виділенням часток в натурі є неможливим. Разом з цим, в ході розгляду справи сторони дійшли згоди щодо порядку користування відповідно до варіанту за №2 запропонованого експертом. Суд зауважує, що при вирішенні даного порядку користування враховано інтереси усіх осіб, які проживають у квартирі, у тому числі дитини [PERSON] , який являється неповнолітнім та потребує особистого простору та умов для навчання, необхідності мати окрему кімнату, який як підтвердили сторони в ході розгляду справи більшу частину опікується мати. Такий порядок не призведе до погіршення житлових умов цих осіб, а також буде збережено цільове призначення квартири. Суд приймає до уваги, що частки у запропонованому варіанті користування спільним майном адекватні розміру їхніх часток у праві власності на спільне майно, а відхилення від ідеальних часток є найменшим із запропонованих експертом варіантів, у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. З урахуванням вищенаведеного та у контексті правових норм регулювання предмета спору, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду даної справи, а відтак підлягають задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до Глави 8 ЦПК України. Відповідно до приписів ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та проведення експертизи. Згідно з положенням пункту 1 частини першої та частини сьомої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом було встановлено, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., в підтвердження чого додано платіжний документ відповідного змісту (а.с.1). Відповідно до розрахунку за №22 від 29.09.2022 наданого ТОВ «Подільський центр судових експертиз», [PERSON] сплачено за судову експертизу відповідно до ухвали Липовецького районного суду Вінницької області від 12.09.2022 у цивільній справі №136/2405/21 витрати у розмірі 5100, 00 грн. На підтвердження правничої допомоги понесеної позивачем надано наступні докази: Договір №б/н від 22.11.2021 укладений між [PERSON] та адвокатом Сидорчук Н.М.; Акт приймання передачі наданих послуг від 14.12.2021 укладений між адвокатом Сидорчук Н.М. та Осадчою О.В., відповідно до якого вартість наданих послуг складає 7443,00 грн.; квитанція від 16.12.2021 за №75, відповідно до якої [PERSON] сплатила за договором від 22.11.2021 про надання правової допомоги 7443, 00 грн. Приймаючи до уваги те, що позов задоволено у повному обсязі, суд дійшов висновку, що із відповідача на користь позивача підлягають стягненню повністю витрати із сплати судового збору у розмірі 908, 00 грн. та за проведення експертизи у розмірі 5100, 00 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Надавши оцінку наданим позивачем доказам щодо понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, урахувавши її позицію надану у судовому засіданні, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт; предметом позову та значенням справи для сторони, суд дійшов висновку необхідність зменшення розміру таких витрат понесених позивачем, оскільки з урахуванням наданих послуг адвокатом, часу витраченого на їх надання, вартості витрат на складання позовної заяви та клопотання про призначення експертизи при вивченні нормативної бази та аналізу правової практики з даного питання, яка з вирішення даних спорів є сталою, такий розмір є завищеним, тому суд вважає, що складання даного позову могло обмежуватись однією годиною, клопотання 0,5 години, вивчення нормативної бази та аналіз практики одну годину, а їх вартість до узгодженої у Договорі про правову допомогу ціни могла складати відповідно 992,40 грн., 496,20 грн., 992, 40 грн., отож розмір усіх витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу, з урахуванням усіх наданих послуг може складати 2977,20 грн. Суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на цю суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданими адвокатами обсягом послуг в розрізі цієї справи, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Outcome: approved