Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

[PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , де третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору орган опіки і піклування Солотвинської селищної ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В позовній заяві представник зазначила, що 18 червня 2019 року позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у виконавчому комітеті Нижньоапшанської сільської ради Тячівського району, Закарпатської області. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що батьки відповідача не злюбили позивачку з самого початку спільного життя, і вона вимушена була виїхати за кордон на заробітки. З перших днів спільного життя, батьки відповідача часто наговорювали його проти позивачки, шукали йому іншу жінку, і на підставі цього часто виникали сварки. Вважає, що поки відповідач житиме зі своїми батьками, спільне життя у них не складеться, і при таких обставинах вважає, що на сьогодні підстав для збереження шлюбу між сторонами не має. Оскільки, позивачка виїжджає за кордон і поки там не влаштує своє життя та не знайде роботу, не може сина забрати разом з собою, а тому виникло питання про визначення місця проживання дитини. Вона як мати добре усвідомлює відповідальність за виховання та піклування про сина, створення для нього на період її відсутності належних соціально-побутових умов, а тому вважає за необхідне визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] разом з відповідачем. Просить шлюб між сторонами розірвати та визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . разом з відповідачем [PERSON] . Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Представник органу опіки та піклування Солотвинської селищної ради в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та при прийнятті рішення просив врахувати висновок органу опіки та піклування Солотвинської селищної ради, який долучений до матеріалів справи, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши сторін та дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі і від даного шлюбу мають одного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Також встановлено, що сторони разом не проживають і не підтримують сімейних стосунків. Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому при таких обставинах шлюб підлягає розірванню. Також встановлено, що на даний час позивачка [PERSON] з відповідачем [PERSON] проживають окремо, а саме: позивачка проживає в [ADDRESS] , а відповідач проживає в [ADDRESS] . У висновку органу опіки і піклування Солотвинської селищної ради від 27 січня 2023 року за №9 зазначено, що вони прийшли до висновку за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , уродженцем с. Діброва, Тячівського району, Закарпатської області, України. Згідно з ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом норми статті 150 СК України, обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч.1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів. Виняткові обставини передбачені в ч.3 ст.161 Сімейного Кодексу України, відповідно до якої суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Судом, у даному випадку, не встановлено наявності виняткових обставин передбачених ч.3 ст.161 Сімейного Кодексу України, як щодо позивача так і щодо відповідача, тому суд вирішуючи питання щодо місця проживання дитини приймає до уваги: самостійний дохід сторін, матеріально-побутовий стан, відповідальність батьків при виконанні ними батьківських обов`язків, здійснення ними заходів щодо утримання, виховання, розвитку і лікування дитини та прихильність дитини до одного із батьків. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Оцінивши в сукупності докази, враховуючи висновок органу опіки і піклування, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини також підлягають до задоволення, а тому слід визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Нижня Апша, Тячівського району, Закарпатської області, України, разом з батьком [PERSON] , [INFO] , уродженцем с. Діброва, Тячівського району, Закарпатської області, України. Судові витрати в частині сплати судового збору покласти на відповідача.

Outcome: approved