Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

Заявник звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: [PERSON] , посилаючись на те, що його батько вже тривалий час застосовує насильницькі дії психологічного характеру по відношенню до нього, які полягають в образі заявника, вчиненні сварок на побутовому підґрунті із заявником, погрозі життю та застосуванні фізичної силою до заявника. Окрім того, батько постійно вживає алкогольні напої, приходить додому в алкогольному сп`янінні та погрожує позбавити заявника життя. Заявник неодноразово звертався до працівників поліції із заявами, батько був притягнутий з вказаного приводу до відповідальності. Окрім того, 07.06.2022 року Деснянським районним судом м. Києва по справі №754/17987/21 відносно [PERSON] постановлено вирок, відповідно до якого заінтересовану особу було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 ККУ. Таким чином, заінтересована особа нехтує будь-яким нормальним ставленням до заявника, що у подальшому може призвести до ще більшого погіршення психологічного здоров`я заявника, а також небажання змінювати свої звички та ставлення до заявника з метою нормалізації ситуації, що склалася. У зв`язку з вищевикладеним [PERSON] просить суд видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] поклавши на нього на строк 3 місяці наступні обов`язки: - заборонити [PERSON] , [INFO] , перебувати в місці фактичного проживання з [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] , [INFO] , наближатися на 300 метрів до місця фактичного проживання [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] , [INFO] , вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , [INFO] , або контактування з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В судовому засіданні заявник та його представник - адвокат Константинов О.Г. заяву підтримали з підстав викладених в ній, просили її задовольнити в повному обсязі. Заінтересована особа: [PERSON] , вимоги заяви не визнав, вказав, що всі конфлікти відбуваються з вини самого заявника, Все викладене ним в поданій заяві та пояснення в суді не відповідають дійсності і є брехнею. Вислухавши пояснення заявника, його представника, заінтересованої особи та покази свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За п. 9 ч. 1ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до пунктів 3, 14, 17 частини 1статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Згідно до наданих пояснень заявника, [PERSON] є його батьком. [PERSON] систематично зловживає алкогольними напоями, в любий час доби заходить до кімнати, де заявник мешкає зі своєю матір`ю та застосовуючи ненормативну лексику наносить йому образи, намагається вигнати їх з квартири, яка була надана не тільки одному [PERSON] , а і членам його родини, тобто заявнику, його матері та сестрі. Через постійні сварки, що влаштовує [PERSON] він вимушений звертатись до правоохоронних органів. Допитана судом в якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її онуком, він надає неправдиві свідчення, тому що хоче відібрати квартиру, яку їй було надано за місцем роботи. Вона звернулася до адміністрації з завою про видачу ордеру на ім`я її сина [PERSON] та його родину. Сама вона проживає в квартирі за адресою [ADDRESS] , яка перейшла їй у власність після смерті її чоловіка. З онуком [PERSON] не бачилась з минулого року. Знає, що її син [PERSON] вживає алкогольні напої, як часто, їй не відомо. Свідок [PERSON] суду показала, що знайома з [PERSON] з дев`яти років, їх батьки разом проходили службу, наразі вони з 24 січня 2023 року перебувають у стосунках. Оскільки вона проживає у однокімнатній квартирі та має двох дітей, то перебувати за її місцем проживання вони не можуть, тому коли є така можливість вона приїздить додому до [PERSON] і залишається з ночівлею. При цьому може повідомити суду, що заявник постійно провокує конфлікти зі своїм батьком, образливо висловлюється на його адресу. Одного разу навіть викликав працівників поліції, які перевіряли в неї документи. З матеріалів справи убачається, що заінтересованій особі - [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Постановами Деснянського районного суду м. Києва від 17.02.2023 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у вигляді штрафу. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 13.03.2023 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП в частині психологічного характеру у вигляді штрафу, в частині вчинення домашнього насильства фізичного характеру, було закрито у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та направлено [PERSON] до Центру у справах сім`ї та жінок Деснянського району м. Києва для проходження програми для кривдників, передбаченої ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», на строк 3 місяці. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 07.04.2023 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у вигляді штрафу. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18 дійшов висновку, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Крім того у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Дослідивши долучені письмові докази по справі, заслухавши надані пояснення учасників справи та свідків у судовому засіданні, суд приходить до висновку про доведення конфліктності взаємовідносин між сторонами, що може розцінюватись судом як домашнє насильство. Разом з тим, дослідивши надану стороною заявника копію вироку Деснянського районного суду м.Києва від 07.06.2022, відповідно до якого заінтересовану особу було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, судом встановлено, що потерпілою особою за даним вироком є донька [PERSON] - [PERSON] , а відтак суд приходить до висновку, що вказаний документ не є належним доказом вчинення заінтересованою особою психологічного насилля безпосередньо відносно заявника. Крім того, судом було досліджено долучений стороною заявника до матеріалів справи диск з аудіозаписом з місця проживання сторін, з якого вбачається, що дійсно заінтересована особа - [PERSON] висловлюється брутальною лайкою на адресу колишньої дружини та доньки, при цьому використовує ненормативну лексику, а також висловлювання, які ображають людську гідність. Однак, вказані дії вчиняються [PERSON] щодо колишньої дружини та доньки - [PERSON] , а відтак суд приходить до висновку, що вказаний диск з розміщеним на ньому аудіозаписом не є належним доказом вчинення заінтересованою особою психологічного насилля безпосередньо відносно заявника. З огляду на наявні у справі письмові докази та заслухані пояснення учасників, суд вважає, що заявником та його представником в процесі розгляду справи частково доведено існування загрози вчинення заінтересованою особою протиправних дій у майбутньому. Суд усвідомлює, що достатньою підставою для задоволення такої заяви є існування обґрунтованого побоювання вчинення такого насильства зі сторони заінтересованої особи у майбутньому, що у цій справи доведено. У зв`язку з вищевикладеним суд, приходить до висновку про часткову обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно [PERSON] у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав, поклавши на останнього на строк 3 місяці наступні обов`язки: - заборонити [PERSON] , [INFO] , безпосередньо заходити та перебувати у кімнаті де фактично проживає [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] , [INFO] , вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , [INFO] , або контактування з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з вимогами ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 318 ЦК України, визначено, що суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Згідно з вимогами ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст.320 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд вважає, що такий вид заходу тимчасового обмеження прав заінтересованої особи, як заборона [PERSON] перебування в місці проживання [PERSON] та наближатися на 300 метрів до місця фактичного проживання [PERSON] є фактично виселенням заінтересованої особи із квартири, яка є його постійним місцем проживання, що не є пропорційним втручанням у мирне володіння майном і порушує право заінтересованої особи на житло, оскільки як встановлено судом при розгляді справи, [PERSON] , будь-якого іншого житла на праві власності чи користування не має. При цьому суд не приймає в якості обгрунтування можливості застосування такого обмеження, пояснення представника - адвоката Константинова О.Г., щодо наявності у матері [PERSON] іншого житла на праві власності, з тих підстав, що суду не надано належних доказів, що [PERSON] має у належній на праві власності його матері квартирі право на володіння або користування будь-якою її часткою. Таким чином, вимоги заявника про заборону [PERSON] , [INFO] , перебувати та наближатися на 300 метрів до місця фактичного проживання [PERSON] [INFO] за адресою: [ADDRESS] , не підлягають задоволенню, адже заінтересована особа [PERSON] є співвласником цієї квартири, тому відповідно до вимог Цивільного законодавства не може бути позбавлений права користування та розпорядження своїм майном, співвласником якого є та має право користування нею нарівні з заявником та іншими членами родини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Отже, суд співставляючи інтереси учасників справи, враховуючи суспільні інтереси, приходить до переконання, що є достатніми аргументи заявника для видачі обмежувального припису стосовно [PERSON] , тому заяву про видачу обмежувального припису необхідно задовольнити частково. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави. Згідно із ч. 4 ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. На підставі викладеного,

Outcome: partial