Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

І. Суть спору 28.03.2023 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що у період з 19.01.2004 року по 31.03.2020 року він працював на посаді гірника очисного збою 5-го розряду з повним робочим днем під землею у ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» ДП «Волиньвугілля», та був звільнений 31.03.2020 року на підставі п. 3\~ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного договору та трудового договору. Стверджує, що на день звільнення з роботи відповідач не виплатив йому належну заробітну плату, заборгованість по її виплаті станом на 20.03.2023 року становить 53\~555,07 грн. У зв`язку із тим, що відповідач не виплатив йому заробітну плату у строки визначені\~ст. 116 КЗпП України, то він зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Позивач вказує, що за період з 01 липня 2022 року по 31 грудня 2022 року включно, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку відповідач зобов`язаний виплатити згідно вимог\~ст. 117 КЗпП України з врахуванням обмеження цією статтею періоду в шість місяців,\~за 129 робочих дні затримки виплати становить 120\~995,55 грн згідно з проведеним розрахунком. З огляду на наведене, позивач просить суд стягнути з відповідача ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» на його користь невиплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2022 року по 31.12.2022 року включно в сумі 120\~995,55 грн, понесені ним судові витрати на оплату судового збору у розмірі 1\~209,96 та на професійну правничу допомогу у сумі 2\~200 гривень. ІІ. Позиція учасників справи В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. У матеріалах справи міститься його заява від 21.04.2023 року про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Представник ДП "Шахта № 9 Нововолинська" в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив. Будь-яких заяв чи клопотань від представника не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 29.03.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі; розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 10.05.2023 року через підсистему «Електронний суд» від представника ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» Лісовської Ю.М. надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 178 ЦПК України копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи (п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України). Однак долучений до матеріалів справи відзив на позовну заяву не містить таких доказів. Враховуючи те, що відповідач не надав доказів на підтвердження надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу, суд не приймає до уваги відзив на позовну заяву. У судове засідання, призначене на 10.05.2023 року учасники справи не з`явилися. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Позивач скористався наданим йому правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявив клопотання про розгляд справи без його участі. Представник ДП "Шахта № 9 Нововолинська" в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від представника не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. ІV. Обставини справи, встановлені судом, застосоване судом законодавство та висновки суду Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач позивач [PERSON] з 19.01.2004 року працював гірником очисного забою 5 розряду з повним робочим днем під землею у Відокремленому підрозділі «Шахта № 9 «Нововолинська» Державного підприємства «Волиньвугілля» (наказ №16-к від 26.01.2004 року), звідки 31.03.2020 року був звільнений за власним бажанням у зв`язку із невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного договору та трудового договору на підставі ч. 3\~ст. 38 КЗпП України (наказ №30-к від 31.03.2020 року), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.5-6). З 01.05.2021 року відповідно до п.1 Наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості № 550 від 21.08.2015 «Про створення ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» шляхом виділу» зі змінами, згідно наказу Міненерго №760 від 26.11.2020 року створено Державне підприємство «Шахта №9 «Нововолинська», шляхом виділу зі складу Державного підприємства «Волиньвугілля» Відокремленого підрозділу «Шахта № 9 «Нововолинська». Проведено фактичний виділ ВП «Шахта № 9 «Нововолинська» в окреме ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» та розпочато його самостійну господарську діяльність. Відповідно до п. 7 вищевказаного Наказу ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» є правонаступником прав та обов`язків ДП «Волиньвугілля», пов`язаних з діяльністю ВП «Шахта №9 «Нововолинська» згідно з розподільчим балансом, а також у частині забезпечення соціальних гарантій, передбачених Гірничим законом України та Галузевою угодою. Згідно з ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Відтак, саме до відповідача внаслідок реорганізації перейшли обов`язки щодо сплати [PERSON] заборгованої заробітної плати. У відповідності до ст.47 КЗпП України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Однак в день звільнення позивача відповідачем не було проведено з ним повного розрахунку. Так, згідно довідки, виданої ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» № 654 від 26.12.2022 року, загальна сума заборгованості заробітної плати на день звільнення позивача [PERSON] за період з лютого 2019 року по березень 2020 року становить 53 555,07 гривень, з яких: за лютий 2019 року компенсація за молоко у розмірі 143,08 грн; за червень 2019 року компенсація за молоко у розмірі 406,37 грн; за серпень 2019 року компенсація за молоко у розмірі 120,19 грн; за вересень 2019 року компенсація за молоко у розмірі 256,04 грн; за жовтень 2019 року компенсація за молоко у розмірі 265,52 грн; за листопад 2019 року компенсація за молоко у розмірі 180,17 грн; за грудень 2019 року компенсація за молоко у розмірі 312,94 грн; за лютий 2020 року донорські в сумі 1548,08 та компенсація за молоко у розмірі 218,11 грн; за березень 2020 року лікарняний у розмірі 3 044,77, компенсація за молоко у розмірі 246,55 грн та вихідна допомога у розмірі 3-ох місцячного середнього заробітку у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю та умов колективного договору у сумі 46 813,25 грн. Середньоденний заробіток [PERSON] на день звільнення (31.03.2020 року) становив 937,95 грн (а.с.7). Отже, внаслідок невиконання відповідачем покладеного на нього законом обов`язку щодо виплати найманому працівнику всіх належних сум, у відповідача перед позивачем існує заборгованість у розмірі 53\~555,07 гривень. Вказаний розмір заборгованості відповідачем не спростований будь-якими доказами. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Так, згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України (текст статті 117 в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Згідно довідки ДП\~«Шахта №\~9\~«Нововолинська» №\~654\~від 26.12.2022\~року середньоденний\~заробіток позивача\~складає 937,95\~грн. Затримка розрахунку позивача при звільненні з роботи відбулася в період з 01.04.2020 року по 04.01.2023 року і склала 692 робочих дні. [PERSON] проведено розрахунок та визначено, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні склала 649\~061,40 грн (692х937,95=649\~061,40 грн). Надалі позивач звернувся до Іваничівського районного суду Волинської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 649\~061,40 грн. 16.01.2023 року Іваничівським районним судом Волинської області видано судовий наказ № 156/35/23 про стягнення з Державного підприємства «Шахта №9 «Нововолинська» на користь [PERSON] 649 061,40 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2020 року по 04 січня 2023 року включно; 1 500,00 грн витрат, понесених за надання правничої допомоги адвоката; 268,40 грн судового збору. Однак, ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 27.01.2023 року у справі № 156/35/23 задоволено заяву відповідача та скасовано судовий наказ Іваничівського районного суду Волинської області від 16.01.2023 року № 156/35/23 у зв`язку з незгодою боржника з розміром стягнутої заборгованості, наявністю спору про право між сторонами. [PERSON] роз`яснено його право звернутись до суду із позовом в порядку спрощеного позовного провадження з вимогами про стягнення заборгованості. Станом на 20.03.2023 року відповідач не виплатив позивачу заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 53 555,07 грн, внаслідок чого позивач 28.03.2023 року звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців з 01 липня 2022 року по 31 грудня 2022 року включно, тобто за 129 робочих днів затримки виплати розрахунку у розмірі 120\~995,55 (937,95х129=120\~995,55 грн). Суд дійшов висновку про те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягала у несвоєчасній виплаті належних грошових сум при звільненні, що є порушенням статті 116 КЗпП України та відповідно до статті 117 цього Кодексу - підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки. Такий висновок не суперечить правовій позиції викладеній в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24.12.1999, оскільки предметом цієї справи є не питання норм оплати праці і порядку вирішення спору про оплату праці, а гарантії у випадку несвоєчасного або неповного розрахунку у момент звільнення. При цьому суд враховує, що стаття 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року містить застереження, що компенсація за несвоєчасний розрахунок не може перевищувати середній заробіток за час вимушеного прогулу за шість місяців. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Таким чином, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими; позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, зокрема період з 01.07.2022 року по 01.07.2022 року в розмірі 120\~995,55 грн (129 днів х 937,95 грн). Однак, вирішуючи спір по суті, суд вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Так, суд у відповідності до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц (14-623цс18) враховує, що метою ст.ст.116, 177 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Заразом, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі №165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року). Як підставу для зменшення суми середнього заробітку, суд враховує те, що відповідач є органом державного управління, неприбутковою державною установою, фінансування якої здійснюється за рахунок бюджетних асигнувань. Окрім того, позивач, звільнившись з роботи ще 31.03.2020 року, до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні звернувся через значний проміжок часу у 2023 році. Окрім того, судом враховано, що частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Водночас, згідно із Законом України від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП доповнено главою XIX, згідно якої під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач звернувся до суду 28.03.2023 під час дії карантину, то позивачем тримісячний строк не пропущений, оскільки вказаний строк продовжується на строк дії карантину. Таким чином, суд вважає можливим частково задовольнити позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшити суму стягнення, яку просить позивач, до 20\~000 гривень. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності (цей принцип у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею), беручи до уваги критерії оцінки, які сформульовані Великою Палатою Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, зважаючи на непорушність права на отримання зарплати за виконану роботу і гарантію захисту від цього порушення при звільненні працівника, вважаю за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 20 000,00 грн. середнього заробітку у відшкодування затримки розрахунку при звільненні. V. Розподіл судових витрат між сторонами Загальні правила розподілу судових витрат між сторонами визначені положеннями ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сплачено судовий збір у розмірі 1\~209,96 гривень, що підтверджено квитанцією № 5507-5093-9423-1128 від 01.01.2023 року та № 32528798800006531322 від 22.03.2023 року. У зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача стягненню підлягають судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 200,00 гривень. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. [PERSON] доведено належними доказами витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката Дунець О.Ф. з метою оформлення позовної заяви в межах суми 700,00 грн, оскільки суду надано договір про надання професійної правничої допомоги адвокатом від 15.03.2023 року, розрахунок витрат на надання професійної правничої допомоги адвокатом від 20.03.2023 року та квитанцію до прибуткового ордеру № 7 про сплату [PERSON] 700,00 грн на підставі договору про надання професійної правничої допомоги адвокатом від 15.03.2023 року (а.с. 8-10). Разом з тим, позивач також просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 1\~500 гривень. Як зазначено в позовній заяві таку суму складають витрати пов`язані з оформленням заяви про видачу судового наказу, при цьому позивач вказує, що документи, що підтверджують дану суму знаходяться в Іваничівському районному суді в матеріалах справи № 156/35/23. Однак, позивачем до матеріалів цієї справи не долучено будь-яких доказів на підтвердження зійснення ним вказаних витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Разом з тим, позивачем не заявлялося клопотання про витребування доказів у порядку ст. 84 ЦПК України у зв`язку із неможливістю самостійного надання таких. Суд звертає увагу, що не може самостійно збирати докази, враховуючи відсутність клопотання про витребування таких, а одне лише посилання позивача у позовній заяві на перебування доказів в матеріалах іншої судової справи не є достатньою підставою для витребування їх судом з метою підтвердження понесених позивачем судових витрат. Відтак, витрати пов`язані з правничою допомогою у розмірі 1\~500,00 грн позивачем належними і допустимими доказами не підтверджені, у зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення цієї суми з відповідача. Оскільки позов [PERSON] до ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» було задоволено частково, то суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на отримання професійної правничої допомоги пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 115,70 гривень.

Outcome: partial