Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Посилалася на те, що 09.01.2008 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу у них є двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 29.06.2021 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці. Відповідач матеріального утримання дітям не надає, хоча є працездатним, здоровим та має можливість матеріально їх утримувати. Діти зареєстровані та проживають разом із нею у квартирі [ADDRESS] . [PERSON] ухиляється від свого обов`язку по утриманню дітей, не приймає участі у витратах, пов`язаних із забезпеченням нормальних житлових умов дітей, їх харчуванням, придбанням взуття та одягу, розвитком їх здібностей та відпочинком, а отже всім необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Усі ці витрати несе позивач. Враховуючи те, що відповідач є батьком дітей, зобов`язаний нарівні з нею утримувати дітей до досягнення ними повноліття, є працездатним та має задовільний стан здоров`я, просить стягнути з нього аліменти у розмірі 1/3 частки від всіх видів його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до їх повноліття. Також просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 гривень. Ухвалою суду від 30.03.2023 року провадження по справі було відкрито та призначено справу до судового розгляду. Відповідачем подано відзив на позов. У відзиві [PERSON] позовні вимоги не визнав. Зазначив, що постійно купує дітям продукти харчування, засоби гігієни та канцелярські вироби, інші речі необхідні в побуті. У жовтні 2021 року він придбав доньці м`яку частину, а в грудні 2021 року придбав сину спальне ліжко. У 2022 році він купив доньці в кімнату меблі. Отже, відповідач забезпечує своїх неповнолітніх дітей всіма необхідними благами, що потрібні для їхнього життя та виховання. Вважає, що позивач не надала доказів того, що самостійно утримує дітей. Окрім того, вказував на те, що мешкає разом із своїми дітьми у квартирі [ADDRESS] . Відсутність реєстрації його місця проживання за цією адресою не може бути доказом того, що він не проживає з ними спільно та не бере участі в їхньому вихованні та утриманні. Тому вважає, що не існує умов для стягнення з нього аліментів на утримання їх неповнолітніх дітей. Просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 27.04.2023 року у задоволенні клопотання відповідача про призначення справи до розгляду за правилами загального позовного провадження було відмовлено та задоволено заяву про виклик свідків. Представником позивача подано відповідь на відзив. Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Пояснила суду, що проживає разом із дітьми у квартирі [ADDRESS] . Зазначена квартира є її особистою власністю. У січні 2023 року вона зняла з реєстрації за вказаною адресою [PERSON] , змінила ключі. Він у її квартирі не проживає, проте не хоче забрати свої речі з неї. Інколи вона дозволяла переночувати йому у себе в квартирі, це було 5-6 разів. Відповідач у достатній кількості не надає їй матеріальної допомоги на утримання дітей. Просила позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала. Зазначила, що [PERSON] час від час може придбати продукти харчування для дітей, що не свідчить про його належну участь в їх матеріальному утриманні. Позивач самостійно утримує дітей. Відповідач на даний час проживає окремо від дітей, а тому наявні підстави для стягнення з нього аліментів на утримання дітей. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив суду, що матеріально утримує та виховує дітей. Він здійснює догляд за своєю матір`ю похилого віку, яка проживає в [ADDRESS] , у зв`язку з чим інколи там ночує. На даний час позивач не впускає його до своєї квартири, у зв`язку з чим він 8-9 днів там не перебував. Він офіційно не працює, однак займається тим, що надає особам консультації з приводу туризму та отримує дохід. Окрім того зазначив, що його сестра проживає за кордоном та надсилає йому кошти на утримання матері та частково допомагає йому матеріально. Вважає, що діти достатньо забезпечені одягом, а тому на даний час не потребують нового. Інколи відповідач надає дітям кишенькові кошти та купує необхідні речі. Просив відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] його батько. Він щодня забирає дітей зі школи, гуляє з ними, купує їм продукти харчування. Відповідач здійснює догляд за своєю матір`ю, яка проживає по [ADDRESS] , у зв`язку з чим ночує там приблизно 15 разів на місяць. [PERSON] не працює, отримує допомогу від сестри, яка перебуває за кордоном. З цих коштів він допомагає своїй матері та купує дітям солодощі. Також купив доньці кросівки. Свідок [PERSON] суду показала, що є невісткою відповідача. Їй відомо, що [PERSON] проживає разом із дітьми, спілкується з ними та виховує їх. Купує дітям продукти харчування, техніку. Мати відповідача перебуває на утриманні своєї доньки, яка проживає за кордоном. Заслухавши вступне слово учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7-8). 29.06.2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 29.06.2021 року (а.с.7-8). Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.9-10). Відповідач [PERSON] записаний як батько в свідоцтвах про народження дітей, запис про батьківство не оспорював. Діти зареєстровані та проживають разом із матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.11). Відповідач [PERSON] за вказаною адресою знятий з реєстрації з 17.01.2023 року (а.с.12). Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які детально врегульовані Сімейним кодексом України. Зокрема, за змістом ст.7 Кодексу сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно із частиною першою\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. При цьому у період вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання дітей, останні не можуть перебувати без матеріального утримання. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10.02.2021 у справі №523/18199/16-ц. Статтею 51 Конституції України\~та\~статтею 180 Сімейного кодексу України\~передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою та другою\~статті 141 СК України\~визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу). Згідно з частиною другою\~статті 150 СК України\~визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Положеннями ст.181 Кодексу визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, під час вирішення спору про стягнення аліментів на утримання дитини визначальним є те, разом із ким спільно проживає дитина. У даному спорі відповідач позов не визнає, зокрема, з тих підстав, що він проживає разом із дітьми та спільно з позивачем несе витрати по їх утриманню. Розглядаючи наведені аргументи суд виходить із наступного: Положеннями статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 Кодексу). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 Кодексу). За змістом ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Як було встановлено судом та підтверджується показами відповідача та свідка [PERSON] , [PERSON] на час розгляду справи судом за адресою [ADDRESS] не проживає. Здійснює догляд за своєю матір`ю за адресою [ADDRESS] . На підставі наведеного суд вважає, що позивач має право на стягнення аліментів на утримання дітей, оскільки діти проживають разом із нею, а тому, з урахуванням заявлених позовних вимог, аліменти повинні бути визначені у частці від доходу відповідача. Згідно ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно зі статтями\~182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;\~3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Разом із тим, суд зазначає, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дітей, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів. Так, судом було встановлено, що відповідач є здоровою працездатною особою, однак не працює. Інших утриманців у [PERSON] не має, що підтверджується, зокрема, показами свідків, які підтвердили суду, що мати відповідача перебуває на утримання старшої доньки, яка проживає за кордоном. Таким чином, суду не було надано належних доказів наявності у власності відповідача рухомого та нерухомого майна, а також будь-яких доходів. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2023 рік", прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2023 року становить - 2833 гривень. Одночасно частиною другою статті 182 СК України в редакції від 08.07.2017 року встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку платника аліментів. Отже, одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття\~ та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Статтею 2 Конвенції Організація Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об`єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до\~принципу №\~4\~Декларації прав\~дитини -\~дитині мають\~належати права:\~на здорове\~зростання і\~розвиток,\~на належне\~харчування,\~житло,\~розваги і\~медичне обслуговування.Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Суд також враховує ту обставину, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, обов`язок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері і, відповідно до цієї норми, на позивачці також лежить обов`язок по утриманню дітей. Судом встановлено, що [PERSON] працює та отримує стабільний дохід у вигляді заробітної плати (а.с.60), проте вказана обставина жодним чином не звільняє [PERSON] від його обов`язку по утриманню дітей. Оскільки діти проживають разом із матір`ю, а відповідач є їх батьком та на нього покладено однаковий із позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення дитини, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від його доходу щомісячно. На переконання суду, такий розмір аліментів, з урахуванням обов`язку позивачки по утриманню дітей, забезпечить потреби неповнолітніх дітей, відповідатиме об`єктивним можливостям відповідача та задовольнятиме правомірні очікування позивача та дітей на отримання аліментів, і з урахуванням балансу інтересів батьків та дітей буде достатнім для забезпечення їх належного утримання та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу. Викладені у відзиві доводи відповідача, суд приймає до уваги частково та наголошує, що вони жодним чином не звільняють його від обов`язку утримувати дітей. Доказів на підтвердження того, що діти не перебувають на утриманні позивача суду надано не було. Положенням\~ст. 191 Сімейного кодексу України\~визначено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі п. 1 ч. 1\~ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України\~суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до\~ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору відповідно до\~Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 1073 грн. 60 коп. Також позивач просила стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 гривень. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, позивачем було долучено до позовної заяви: договір про надання професійної правничої допомоги від 01.03.2023 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Рендюк Н.В.; попередній розрахунок розміру витрат на правничу допомогу, акт №1 приймання-передачі послуг від 03.03.2023 року, згідно якого надано послугу: підготовка позовної заяви 4 год., вартість послуги 3000 гривень; квитанція №1 від 03.03.2023 року про сплату гонорару за фактично виконану роботу. Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з пунктом 4 частини першої\~статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~(далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до\~статті 19 Закону № 5076-VI\~видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Постановою від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17 Верховний Суд висловив наступну позицію: «Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта». Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Так, за змістом\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3\~ст. 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно вимог ч.5 ст.137 ЦПК України у разі дотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. З огляду на вищевикладене, зокрема те, що будь-яких заяв про зменшення розміру витрат на правничу допомогу до суду не надходило, суд вважає, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу відповідають критеріям розумності та реальності адвокатських витрат, є співмірними складності справи та підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved