Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

До Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] , в якій просить суд: стягнути з [PERSON] [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , заборгованість за договором позики від 01.11.2020 року у розмірі 270 241,00 грн. (двісті сімдесят тисяч двісті сорок одна гривня 00 копійок) на користь [PERSON] [INFO] , РНОКПП- [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] судові витрати у розмірі 2702,50 грн. (дві тисячі сімсот дві гривні п`ятдесят копійок) на користь [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01.11.2020 року [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти у борг під розписку у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США. Грошові кошти були надані на особисті нужди. Розписка містить кінцеву дату повернення боргу - до 01.11.2021 року. Офіційний курс НБУ гривні до іноземної валюти долара США станом на 13.12.2021 року складає 27.0241 грн. за 1 долар США, таким чином сума заборгованості у гривні складає 10 000 доларів США х 27,0241 грн. = 270241,00 грн. Однак, відповідач [PERSON] станом на дату подання позовної заяви (14.12.2021 р.) не виконала зобов`язання щодо повернення боргу, грошові кошти не повернула, на неодноразові вимоги позивача з приводу повернення боргу, відповідач не реагувала, на телефонні дзвінки не відповідала. Таким чином, позивач змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30.01.2023 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження. Позивач звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач подала до суду заяву, відповідно до якої вимоги позову визнала у повному обсязі, не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить розглядати справу у її відсутність. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі в підготовчому засіданні, у зв`язку з існуванням визначених ч. 3 ст. 200 ЦПК України умов, та задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне. Так, положеннями ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з розписки, складеної 01.11.2020 року, [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США, які зобов`язалась повернути позикодавцеві в строк до 01.11.2021 року. Тож, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з 01.11.2020 року. На вимоги позивача до моменту звернення із даною позовною заявою до суду, тобто до 14.12.2021 року, й до теперішнього часу грошові кошти не повернуті відповідачем у строк, визначений у розписці від 01.11.2020 року. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Звертаючись до суду, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу у національній валюті України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не заперечував факту отримання коштів, не оспорював суму заборгованості. Отже, заборгованість відповідача за договором позики становить 270241,00 грн. Згідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Постановою Верховного Суду від 11.06.2021 року у справі № 753/11670/17 провадження №61-21701св19 визначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи, що розписка, надана позивачем, яка складена відповідачем - позичальником містить відомості про суму боргу, строк його повернення, а також підтвердження отримання позичальником в повному обсязі грошових коштів, тому суд приходить до висновку, що надана суду розписка позивачем позикодавцем є доказом укладення договору позики між сторонами, й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику - відповідачу. Таким чином, враховуючи, що між позивачем та відповідачем вчинений правочин, згідно якого виникли правовідносини з 01.11.2020 року, пов`язані з укладенням договору позики, на підтвердження якого надана розписка позичальника про отримання грошових коштів, позичальником засвідчено власноручно факт передачі йому грошової суми позикодавцем та строк їх повернення позикодавцеві, а також враховуючи, що грошові кошти не були повернуті у визначений в документі, який виданий боржником кредитору за договором позики (розписці) строк, тому позовна вимога щодо стягнення основного боргу в розмірі 270241,00 грн. підлягає задоволенню. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі. Питання про стягнення судових витрат вирішити в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved