Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що їй на праві власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі з березня 2022 року не проживають в будинку, а проживають за адресою : [ADDRESS] . Реєстрація відповідачів створює їй незручності, а тому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 05 квітня 2023 року відкрито провадження у справі з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 26 квітня 2023 року від представника відповідача Спас Ю.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує, що відповідач [PERSON] позовні вимоги щодо визнання його таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , визнає повністю, а щодо неповнолітнього сина [PERSON] заперечує щодо задоволення позовних вимог. Від представника позивача надійшла заява, в якій просила справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з підстав, викладених в заяві, просив позов задовольнити. Від представника відповідача надійшла заява, в якій просила справу слухати у її відсутності, позовні вимоги щодо відповідача [PERSON] визнає, а щодо відповідача [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову. Від представника органу опіки та піклування Луцької міської ради надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень статей 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: непроживання члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 02.06.2021 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Факт непроживання [PERSON] в житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] підтверджується актом Заборольсокго старостинського округу виконавчого комітету Луцької міської ради. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Своєю заявою від 26 квітня 2023 року, поданою адвокатом Спас Ю.О. в інтересах [PERSON] , останній визнає позовні вимоги про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відтак, дані обставини, у відповідності до вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню в даній справі. А тому, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в цій частини та визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщеннямза адресою: [ADDRESS] . Згідно із з частинами першою-третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У силу частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За змістом зазначених норм права, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Наведений правовий висновок узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). З матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] є сином позивача у справі [PERSON] та відповідача [PERSON] , а тому має право на проживання як з батьком, так і з матрі`ю. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про втрату права на житло неповнолітнім [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: partial