Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

Державне підприємство Завод «Генератор» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про виселення із службового житлового приміщення. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14.01.2002 [PERSON] було прийнято на роботу на посаду водія до ДП Завод «Генератор». 24 січня 2003 року спільним рішенням № 33 адміністрації та профспілкового комітету Підприємства [PERSON] вселено у гуртожиток по [ADDRESS] . 07 березня 2006 року спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету Підприємства [PERSON] було переселено до службового житлового приміщення, з наданням койко-місця у трикімнатній квартирі [ADDRESS] . 27 грудня 2019 року наказом № 403-к від 16.12.2019 р. [PERSON] було звільнено з роботи за скороченням штату за п. 1 ст. 40 КзПП України. Припинення трудових відносин позивач вважає підставою для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. Позивач також зазначає, що після вселення відповідача до спірного житлового приміщення на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету від 07.03.2006 адміністрація підприємства не направляла клопотання до виконавчого комітету районної ради про затвердження відповідного рішення. Відповідач на час вселення не займав посаду відповідно до Переліку категорії працівників, яким може бути надано службові житлові приміщення, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37. Спірне службове приміщення необхідно для проживання молодих спеціалістів. За місцем проживання відповідач не зареєстрований. З урахуванням наведеного, просить задовольнити позовні вимоги. 29 грудня 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. 30 грудня 2021 року судом зроблено запит щодо місця реєстрації відповідача. 13 липня 2022 року до суду надійшла інформація про реєстрацію місця проживання особи. Ухвалою суду від 18.07.2022 в справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та його представник заперечував проти позову, зазначивши, що вселення відповідача відбулось за ініціативою та з відома адміністрації підприємства, відповідач пропрацював на підприємстві більш ніж 10 років, його було звільнено за скороченням штату за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, а тому виселення можливо тільки з наданням іншого житлового приміщення. Заслухавши сторін, вивчивши надані сторонами письмові докази, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] 14.01.2002 було прийнято на роботу на посаду водія до Державного підприємства Завод «Генератор». 24 січня 2003 року спільним рішенням № 33 адміністрації та профспілкового комітету Підприємства [PERSON] вселено у гуртожиток по [ADDRESS] . 07 березня 2006 року спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету Підприємства [PERSON] було переселено до службового житлового приміщення, з наданням койко-місця у трикімнатній квартирі [ADDRESS] . Розпорядженням Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 12.06.2002 № 680 житлове приміщення по [ADDRESS] включено до числа службових. Наказом ДП Завод «Генератор» від 16.12.2019 № 403-к [PERSON] було звільнено з роботи за скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 27.12.2019. Таким чином, період роботи відповідача на підприємстві становить з 14.01.2002 по 27.12.2019, тобто майже 17 років. 16 серпня 2021 року на ім`я [PERSON] відповідачем було направлено повідомлення щодо добровільного виселення з займаної житлової площі, у зв`язку зі звільненням з підприємства. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною першою статті 118 ЖК УРСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Статтею 124 ЖК УРСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. За змістом статті 125 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема: - осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; - осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; Оскільки в силу статті 125 ЖК УРСР деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався, а також така пільга поширюється на осіб, які звільнені з роботи на відповідному підприємстві за скороченням чисельності чи штату працівників. За правилом частини першої статті 126 ЖК УРСР надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Відповідно частини другої статті 114 ЖК УРСР надане громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. За змістом наведених норм, зазначені у статті 125 ЖК УРСР, особи можуть бути виселеними виключно за умови надання іншого жилого приміщення, яке повинно знаходитись у межах того ж населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. Суд враховує, що до спірного службового житлового приміщення відповідач був вселений за рішенням адміністрації та профспілкового комітету підприємства, тобто зайняття житлового приміщення не було самовільним. Зареєстроване місце проживання відповідача на території тимчасово окупованої території АР Крим. Іншого житла на підконтрольній України території, ніж спірне житлове приміщення, відповідач не має. Факт реєстрації особи не може бути пов`язаний з місцем проживання та правом на проживання в житловому приміщенні та позбавлення проживання при відсутності реєстрації про що наголошено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Відповідач, в силу положень статті 125 ЖК УРСР не може бути виселений із службового житла без надання іншого житлового приміщення, а також, що він є добросовісним наймачем спірного житла, яке є її єдиним житлом та використовується ним як постійне місце проживання, у якому він проживає з 2006 року. Наявність підстави, яка забороняє виселяти осіб без надання іншого жилого приміщення, при тому, що позивач ставить питання про виселення саме без надання іншого жилого приміщення, вказує на неможливість захистити права у обраний у контексті даного позову спосіб. Схожих за змістом висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 26 січня 2022 року у справа № 753/10891/20 (провадження № 61-17588ск21), від 13 червня 2022 року у справі № 753/10023/20 (провадження № 61-13090св21) Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини зауважив, що «встановивши, що квартира, яка є предметом спору, була житлом заявниці за змістом статті 8 Конвенції, суд повинен визначити, чи мало місце втручання в її право на повагу до свого житла органів державної влади. Уряд стверджував, що заявниця мала подати скаргу на міліціонерів, які замкнули спірну квартиру і не впускали її всередину, в порядку, передбаченому для подання скарг на дії та рішення посадових осіб органів влади. Суд тлумачить цю заяву як визнання того, що особи, які здійснили виселення заявниці, діяли як державні посадові особи. Виселення заявниці з спірної квартири державними посадовими особами представляло собою втручання в її право на повагу до житла з боку органів державної влади. Для того, щоб визначити, чи було це втручання необхідним, як цього вимагає пункт 2 статті 8, суд насамперед повинен розглянути питання про те, чи було воно «передбачено законом» (див. Gillow v. The United Kingdom, § 48). Стаття 90 Житлового кодексу допускає виселення лише з підстав, встановлених законом, і тільки в судовому порядку. Така норма встановлює важливу процесуальну гарантію проти свавільного виселення і її формулювання не допускає винятків. Уряд погодився з тим, що в справі заявниці мав дотримуватися порядок, передбачений статтею 90 Житлового кодексу, навіть при тому, що її проживання не було юридично оформлено. Суд не вбачає підстав не погодитися з цим висновком. Не можливо виділити будь-які обставини, які могли б виправдати в даному випадку відступ від звичайного порядку виселення і досить поспішний перерозподіл права на користування цією квартирою на користь співробітника міліції лише через сім днів після смерті попереднього наймача. Звідси випливає, що втручання в цій справі не може розглядатися як «передбачене законом» згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції. Відповідно, мало місце порушення статті 8 Конвенції. У світлі цього висновку, у Суду немає необхідності вирішувати питання про те, чи було це втручання «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення однієї з цілей, перелічених в пункті 2 статті 8 (PROKOPOVICH v. RUSSIA, № 58255/00, § 40 - 45, ЄСПЛ, від 18 листопада 2004 року). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 названої Конвенції. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права на чуже майно. Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Аналогічні правові висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 27.03.2023 у справі № 758/16511/18 (провадження № 61-670св22). Фундаментальні і усталені висновки щодо поняття житла і виселення з нього, зокрема, - тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу житла. Отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню. З урахуванням наведеного та беручи до уваги, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed