Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась адвокат Ніколенко Ірина Олександрівна, діючи в інтересах [PERSON] , із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Заява мотивована тим, що 11.01.2023 внаслідок набряку головного мозку та хронічної ішемічної хвороби серця, померла баба заявниці [PERSON] , [INFO] , яка проживала у м. Маріуполь Донецької області. 17.01.2023 міським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки видано свідоцтво про смерть [PERSON] . Однак, у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] заявниці було відмовлено у зв`язку із пред`явленням нею документа про смерть особи, який видано на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження та які не є підставою для державної реєстрації смерті. Вищевикладене й стало підставою для звернення заявниці до суду з вимогою встановити факт смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , у м. Маріуполь Донецької області. Заявниця та представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Однак, від заявниці та представника заінтересованої особи судом одержано заяви про розгляд справи у їх відсутність. Враховуючи заяви\~заявниці та\~представника заінтересованої\~особи,\~а також\~положення ч.\~2\~ст.\~317\~ЦПК України,\~суд постановив\~провести розглядсправи у відсутність учасників справи(ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). Дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, вбачається, що [INFO] народилася [PERSON] . Судом з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвище, встановлено, що 30.12.1970 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження. В свою чергу, як встановлено зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16.09.1997 Іллічівським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Маріуполя Донецької області, син померлої [PERSON] [PERSON] є батьком заявниці - [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що померла [PERSON] , [INFO] , є бабою заявниці [PERSON] . Заявниця зареєстрована на тимчасово окупованій території, проте є внутрішньо переміщеною особою та проживає в м. Вінниці, що підтверджується довідкою від 11.04.2023 № 529-5002704743. Згідно із свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 17.01.2023 міським відділом РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в м. Маріуполь Іллічівського району Донецької Народної Республіки (запис вчинено російською мовою). Як слідує з довідки про причину смерті № 153, виданої 13.01.2023 бюро судово-медичних експертиз ДНР, причиною смерті [PERSON] є набряк головного мозку та хронічна ішемічна хвороба серця (запис вчинено російською мовою). Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті особи на підставі пред`явлених [PERSON] документів, виданих на тимчасово окупованій території України (відмова № 632-28.28-24 від 11.04.2023). Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Отже, вищевказана довідка про причину смерті № 153 від 13.01.2023 та свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 17.01.2023, не створюють правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявницею докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Згідно із ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Outcome: approved