Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Великобичківської селищної ради. \~ \~ \~ \~ \~ Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 жовтня 2019 року позивач, уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 08 жовтня 2019 року, серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Лужанської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 4 від 08.10.2019 року. Спільно у шлюбі сторони проживали разом до кінця 2021 року. У сторін є спільний син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачкою не склалось з різних особистих причин. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з кінця 2021 року. Починаючи з цього періоду відповідачка, вже рік проживає окремо за кордоном, спільне господарство з нею не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Дитина весь цей час перебуває на повному утриманні та вихованні позивача. Останні повністю опікується інтересами та проблемами дитини, піклується про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Позивач ніколи не перешкоджав і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері з дитиною. Зважаючи на вище викладене позивач просить: розірвати шлюб, між ним [PERSON] , [INFO] , та відповідачкою [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований 08.10.2019 року виконавчим комітетом Лужанської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, актовий запис № 4 від 08.10.2019 року та визначити місце проживання сина [PERSON] з ним, його батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі та зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] будучи належно повідомленою, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань від останньої до суду не надходило. Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Великобичківської селищної ради, до суду надійшла заява в якій, остання просила розглядати справу без їх участі. Крім того до суду було подано висновок Органа опіки та піклування Великобичківської селищної ради Рахівського району Закарпатської області про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , мешканцем [ADDRESS] , згідно якого Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що між сторонами 08 жовтня 2019 року укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Лужанської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, про що того ж числа складено відповідний актовий запис за № 4. Відповідно до оригіналу свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 08.10.2019 року. З позовної заяви вбачається, що фактичні взаємовідносини подружжя припинені, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам, примирення між сторонами неможливе. Відповідно до копій свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 19.07.2022 року у сторін народився син [PERSON] [INFO] , який відповідно до позовної заяви та висновку третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Органу опіки та піклування Великобичківської селищної ради, на протязі тривалого часу проживає зі своїм батьком [PERSON] (позивачем). Відповідно до\~ст. 51 Конституції України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Частиною 3, 4\~ст. 56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.3\~ст.105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1\~ст. 110 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно\~ст. 112 СК України\~суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною першою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи те, що умови проживання позивача є належними для проживання дітей, та те, що судом не встановлено, що позивач зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, чи веде аморальний спосіб життя, то суд, вважає, що відсутні виняткові обставини, коли дитина може бути розлучена зі своїм батьком. Проживання дитини із позивачем саме по собі не є підставою для визнання позову таким, що до задоволення не підлягає, оскільки такий факт не позбавляє права позивача вимагати визначення місця проживання дитини в судовому порядку. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та визначити місце проживання дитини сина [PERSON] , [INFO] , мешканця [ADDRESS] , з його батьком [PERSON] . Крім того, суд зауважує, що мати дитини [PERSON] (відповідачка), у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботі відносно нього та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. За таких обставин, встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує\~ права, свободи чи інтереси інших осіб, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, сім`я розпалася остаточно, спільне господарство подружжям не ведеться, суд вважає за необхідне ухвалити рішення відповідно до\~ст. 112 СК України, яким позовні вимоги\~\~задовольнити. Суд враховує, що позивач, звертаючись до суду з позовом, не заявляв вимог про стягнення з відповідача на його користь судовий збір, а тому вважає судові витрати залишити за рахунок позивача. На підставі ст.ст.\~110,\~112,\~160, 161 СК України,

Outcome: approved