Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

Позивач 24.01.2023 р. звернулась до суду звищевказаним позовом, в якому зазначила, що 02.11.1990 р. між нею та відповідачем укладено шлюб, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.06.2022 р. Позивач є особою з інвалідністю І групи, підгрупи Б, внаслідок загального захворювання і така інвалідність їй встановлена з 20.04.2022 р. довічно. Інвалідність, внаслідок загального захворювання позивачу було встановлено ще під час перебування у шлюбі з [PERSON] . Позивач отримую пенсію по інвалідності, інших джерел доходів не має, тому її матеріальне становище є вкрай нужденним і вона потребує матеріальної допомоги. За позовом, посилаючись на ст.ст.75, 76, 80 СК України, [PERSON] просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання, як непрацездатної дружини, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позову і довічно. Ухвалою суду від 31.01.2023 р. відкрито провадження та призначено судове засідання на 01.03.2023 р. 01.03.2023 р. розгляд справи відкладено за клопотанням представника відповідача на 29.03.2023 р. 29.03.2023 р. розгляд справи відкладено на 10.05.2023 р. за клопотанням представника позивача. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив (а.с.42-46). Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову з наведених у відзиві підстав (а.с.32-36). Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу. Згідно положень ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності, у разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності стягнення аліментів продовжується на відповідний строк без додаткового рішення суду про це. Статтею 80 СК України передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Аналіз норм статей 75 і 76 СК України дає підстави для висновку про те, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені лише за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом (Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15, від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17 та від 11 жовтня 2018 року у справі № 161/16931/16-ц). Крім того, із змісту наведеної норми сімейного законодавства вбачається, що нею встановлено умови за існування яких дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Тобто, наведені положення закону чітко і безальтернативно вказують на те, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 02.11.1990 року між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.06.2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.5-7). Під час перебування у шлюбі позивач втратила працездатність, отримала статус особи з інвалідністю першої групи з 20.04.2022 року, що підтверджується копією пенсійного посвідчення [NUMBER] від 20.04.2022 року (а.с.8). Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» визначено на 2023 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність - 2093 гривень. Згідно наданої позивачем довідки про доходи № 3990 4595 2995 2912 (а.с.47), [PERSON] отримала у 2022-2023 роках пенсію по інвалідності в розмірі 2319,44 грн. за період з грудня 2022 р. по лютий 2023 р. Таким чином, позивач хоч і є інвалідом І групи загального захворювання, інвалідність була встановлена в період перебування у шлюбі з відповідачем, втім отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує визначений законодавством прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому [PERSON] не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги, в розумінні ч.4 ст.75 СК України. Крім того, позивачем не надано будь-яких фактичних, прямих і беззаперечних доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач може надавати матеріальну допомогу позивачу. Клопотань про забезпечення і/або витребування доказів до та під час розгляду справи заявлено не було. З огляду на викладене, під час розгляду справи судом не встановлено, що відповідач може надавати матеріальну допомогу. Враховуючи встановлені обставини у справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Судові витрати в справі - судовий збір, від сплати якого позивач була звільнена при подачі позову, суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed