Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

25 березня 2025 року до суду звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності на житло шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом та виселення із квартири [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що вона є власником спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності. Відповідач є її сином та був зареєстрований у квартирі в якості члена сім`ї. Відповідач користується даною квартирою, однак не сплачує комунальні платежі, що створює надмірні витрати для позивача. Більше того, відповідач систематично вчиняє домашнє насильство, що демонструє систематичне порушення правил співжиття. У зв`язку із наведеним [PERSON] змушена звернутись до суду. 13.04.2021 року суддею Хмельницького міськрайонного суду Бондарчуком В.В. по справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 23.06.2021 року позивачем подано заяву про зміну предмета позову. На підставі протоколу повторного авто розподілу від 22.02.2023 року, у зв`язку із увільненням від роботи судді Бондарчука В.В., справу передано для розгляду судді Хмельницького міськрайонного суду Продану Б.Г. 27.02.2023 року суддею Проданом Б.Г. прийнято справу до свого провадження та призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задоволити позов із наведених підстав. В судовому засіданні відповідач проти позову заперечив, вважає його безпідставним та необґрунтованим, просив відмовити у його задоволенні з тих підстав, що відповідач не має іншого місця проживання. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 24.01.1995 року, копія якого долучена до матеріалів справи. Відповідач є її сином та був зареєстрований у квартирі в якості члена сім`ї з 13.01.2011 року, що підтверджується копією довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Відповідач користується даною квартирою, однак не сплачує комунальні платежі, що створює надмірні витрати для позивача. Також судом установлено, що позивач у період з травня 2020 по даний час неодноразово скаржилась на негативну поведінку відповідача, щодо вчинення ним сімейних сварок, вживання спиртних напоїв, застосування відповідачем насилля у сім`ї до органів поліції, у зв`язку із чим відповідач притягувався до адміністративної відповідальності та з ним проводились виховні бесіди. Оскільки відповідач порушує право позивача на спокійне життя, завдає моральних та фізичних страждань, систематично вчиняє домашнє насильство, що демонструє систематичне порушення правил співжиття, це стало причиною звернення [PERSON] до суду. Так, відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК країни, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 3 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник будинку (частини будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК). Статтею 175 ЖК України визначено, що членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно п.17 Постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1985 року № 2 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. За таких обставин, суд вважає, що не є підставою для виселення члена сім`ї власника квартири на підставі ст. 116 Житлового кодексу України без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Суд приходить до висновку, що позивачем у судовому засіданні не було доведено належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалась у позовній заяві, у даному випадку позбавлення відповідача права на житло не є виправданим та покладе надмірний тягар на нього, оскільки інше житло у нього відсутнє. А тому за таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. За змістом норм ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням відмови у задоволенні заявленого позову, усі понесені у даній справі судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed