Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Ковальчук О.В., звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла. В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що [PERSON] проживає з 13.07.1982 у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підставою для проживання у даному помешканні став ордер на вселення від 13.07.1982. Разом з ним в цій квартирі прописана його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON] . Шлюб між ними розірвано 23.11.1998, про що свідчить штамп у паспорті, посвідчений відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області. Зазначає, що вже тривалий час, а саме з початку 1996 року, [PERSON] не проживає у даному помешканні по причині того, що будь-які відносини між ними, в тому числі спільне проживання, спільний побут, тощо, були припинені. Вона залишила їх спільного на той час малолітнього сина, якому було 13 років, на батька, тобто на позивача, і до 2019 року не з`являлася. Пройшов час, син виріс, одружився та разом з невісткою та їх спільною дитиною почали проживати разом з ним у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача вказує, що наведене підтверджується актом від 19.06.2018, де зазначено, що [PERSON] 1952 року народження, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 1996 року не проживає за адресою реєстрації та не веде господарської діяльності. Також підтвердженням того, що [PERSON] не проживала у квартирі за адресою: [ADDRESS] , з 1996 року є довідка від 19.06.2018, видана головою кооперативу «Пролісок». Комунальні служби, що надають послуги позивачу по утриманню квартири за адресою: [ADDRESS] , в своїх розрахунках (квитанціях) вказують кількість зареєстрованих мешканців та нараховують по своїм тарифам відповідні розміри грошових коштів, які він має сплатити таким службам за надані ними послуги. Зауважує, що у 2019 році [PERSON] , яка з 1996 року не проживала з ними, оскільки мала свою сім`ю, виявила бажання знову вселитися у квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зробила це під приводом звернення до правоохоронних органів щодо безперешкодного доступу до житлового приміщення. Причиною вселення став той факт, що її чоловік помер, а його родичі та спадкоємці не виявили бажання та не надали дозвіл їй надалі проживати у помешканні покійного. Представник позивача зазначає, що відразу після вселення [PERSON] у дану квартиру проживання разом з нею стало зовсім нестерпним. Відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до квартири у нетверезому стані, часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, а гроші витрачає на придбання алкогольних напоїв, принижує їх перед сусідами та родичами. Позивачу неодноразово доводилося викликати поліцію аби захиститися від її нападів. В утриманні квартири , її ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ, відповідач участі не бере, чим завдає їм значних матеріальних збитків. Відповідач [PERSON] застосовує домашнє насильство щодо позивача та інших осіб, які проживають у даній квартирі. По даному факту відбувалися неодноразові звернення в поліцію, по факту яких були направлені протоколи до суду та винесені відповідні постанови. Наголошує, що своєю поведінкою відповідач порушує їх право на спокійне життя, завдає їм моральних страждань та подає негативний приклад внучці позивача. Враховуючи викладене та посилаючись на положення статей 109, 116 Житлового кодексу України, статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», представник позивача просить суд виселити [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житла. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.04.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною даною заявою. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 20.10.2021 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Меженної В.І. до суду надійшов відзив на позов, згідно з яким просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Представник відповідача зауважила, що спірна квартира [ADDRESS] не є приватною власністю, а відноситься до об`єкту громадського житлового фонду, тобто є комунальною власністю, основним квартиронаймачем якої є саме [PERSON] , право на користування якою вона набула своєю працею, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 13.07.1987 № 136. Відповідач зареєстрована в спірній квартирі, що підтверджується її паспортом та не заперечується [PERSON] , який є колишнім членом сім`ї квартиронаймача, як колишній чоловік [PERSON] , шлюб між ними розірвано 23.01.1998. Наголошує, що після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні відносини, постійно виникали сварки та суперечки, при цьому основною причиною розірвання шлюбу стали постійні подружні зради чоловіка та фізичні знущання, а тому [PERSON] вимушена була переїхати проживати в інше житло, яке вона винаймала, однак інтересу до спірного житла не втрачала, періодично проживала у ньому, давала кошти колишньому чоловіку для оплати комунальних послуг, при цьому угоди про порядок користування жилим приміщенням не укладалося. Після одруження сина відповідача, [PERSON] , який також проживає у спірному приміщенні, останній без її згоди, як основного квартиронаймача, вселив у дане приміщення свою дружину і разом з батьком, позивачем [PERSON] , змінили вхідні замки і більше доступу до приміщення відповідач не мала. По даному факту [PERSON] неодноразово зверталася в правоохоронні органи. У подальшому, за допомогою правоохоронних органів, вона вселилася у спірне приміщення, однак вільного доступу до нього не має, так як її колишнім чоловіком та сином ключі від вхідних дверей в квартиру їй не надано, вона вимушена чекати постійно під дверима, коли її впустять, користуватися плитою, ванною кімнатою, предметами побуту, які придбала саме вона, їй не дозволяють, облаштувати своє спальне місце, тобто покласти ліжко також не може, внаслідок чого вимушена спати на підлозі. Зазначене стало підставою для звернення [PERSON] за захистом своїх прав і законних інтересів до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням, предметами побуту, вільному доступі до житлового приміщення та надання ключів від вхідних дверей - справа № 308/13570/19, у якій відкрито судове провадження та триває судовий розгляд. [PERSON] , будучи хворою людиною, практично втратила зір (копія консультативного висновку лікаря додається), заробивши своєю працею житло, в результаті неправомірних дій відповідача та третіх осіб, описаних вище, позбавлена права вільного користування житловим приміщенням. При цьому іншого житла для проживання у неї не має. Позивач, разом з сином та невісткою, маючи намір позбавити відповідача житла, шляхом виселення, користуючись безпорадним станом останньої, а саме незрячістю, постійно провокують її на конфлікти, після чого звертаються до поліції з повідомлення про домашнє насильство, з метою отримання доказової бази у справі про виселення. Надані у підтвердження позовних вимог позивачем докази, як то постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, свідчать про наявність неприязних, конфліктних відносин між членами колишнього подружжя, оскільки позивач за аналогічних обставин також притягувався до адміністративної відповідальності та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Як зазначає представник відповідача, для виселення відповідача з житлового приміщення необхідно встановити, що вона руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з нею в одному приміщенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Надані позивачем у підтвердження заявлених позовних вимог докази не доводять підстав для виселення відповідача, які передбачені частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, оскільки для застосування правил зазначеної норми необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню осіб на підставі статті 116 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства про допустимість засобів доказування, представник відповідача вважає, що позивачем у підтвердження заявлених позовних вимог не надано доказів про те, що відповідач руйнує чи псує житло, систематично порушує правила співжиття, а також доказів вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Звертає увагу, що позивачем не надано доказів вжиття до відповідача заходів попередження чи громадського впливу з приводу порушуються правила співжиття. Звернення позивача до правоохоронних органів та порушення на підставі таких звернень адміністративних проваджень не є доказом вжиття до відповідача заходів попередження чи громадського впливу, оскільки судові рішення за даними адміністративними провадженнями не містять попередження відповідача чи застосування до неї заходів громадського впливу. При цьому ініціаторами конфліктів між сторонами виступали як відповідач, так і позивач, адміністративні справи відкривалися як за зверненням позивача, так і відповідача, а отже позивачем не доведено, що виключно відповідачем систематично порушуються правила співжиття, що робить неможливим для неї проживання із ними в одному будинку. З врахуванням зазначеного, вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження систематичного порушення відповідачкою правил співжиття, які б робили неможливим проживання сторін в одному приміщенні, а отже, не доведено існування умов, передбачених статтею 116 ЖК Української PCP, для виселення [PERSON] із спірного житла, що вказує на відсутність підстав для задоволення позову. Позивач у судове засідання не з`явився, при цьому його представник - адвокат Ковальчук О.В. подала до суду заяву, згідно з якою просить розглянути справу без участі позивача, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, при цьому її представник - адвокат Меженна В.І. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позов. За приписами статтею 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] відноситься до об`єкту громадського житлового фонду, тобто є комунальною власністю, основним квартиронаймачем якої є саме відповідач [PERSON] , що підтверджується рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 13.07.1987 № 136 (архівний витяг) та ордером на житлове приміщення серії ЖК № 0061. 23.01.1998 між сторонами було розірвано шлюб. На даний час сторони проживають та значаться зареєстрованими у вказаній квартирі, у якій, окрім позивача та відповідача, також проживає їхній син [PERSON] разом зі своєю дружиною, що ними не оспорюється. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача посилається на статтю 116 ЖК Української РСР, а саме: систематичне порушенням відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з нею в одній квартирі, при цьому заходи запобігання та громадського впливу виявилися безрезультатними. На підтвердження зазначених доводів представником позивача суду надано копії наступних документів: довідки № 32 від 19.06.2018, виданої ЖБК «Пролісок», згідно з якою [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає з 1996 року; акту від 19.06.2018, підписаного сусідами, згідно з яким [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою, але не проживає та не веде спільної господарської діяльності; постанови судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.07.2019 (справа № 308/3628/19), згідно з якою [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на неї стягнення за те, як зазначено у постанові, 26.03.2019, приблизно о 21 год. 00 хв., [PERSON] , перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , вчинила сварку зі своєю невісткою, під час якої висловлювалася в її сторону нецензурною лайкою; постанови судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.10.2019 (справа № 308/10923/19), згідно з якою [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на неї стягнення за те, як зазначено у постанові, 15.09.2019, о 21 год. 20 хв., [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , вчинила сварку щодо свого колишнього чоловіка [PERSON] та своєї невістки, а саме нецензурно висловлювалася, кричала, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння; постанови судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.11.2020 (справа № 308/11482/20), згідно з якою [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ст. 185 КУпАП, та накладено на неї стягнення за те, як зазначено у постанові, 28.10.2020, о 17 год. 00 хв., за місцем проживання, [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно вчинила сварку з колишнім чоловіком [PERSON] , під час якої ображала його нецензурною лайкою, погрожувала виселити його з квартири, поводилася агресивно, чим могла бути чи була завдана шкода психологічному здоров`ю [PERSON] . Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] зверталася у правоохоронні органи щодо вчинення їй перешкод її сином у доступі до квартири за місцем спільного проживання, а саме за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується висновком по її зверненню від 18.04.2015, затвердженим начальником Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області. Крім того, відповідач [PERSON] зверталася до правоохоронних органів з приводу конфліктів з відповідачем [PERSON] за місцем проживання, погроз фізичною розправою та образ з боку останнього, що підтверджується відповідними талонами-повідомленнями від 18.03.2018, 11.03.2019, 10.08.2019 та листом начальника Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області від 02.09.2019. Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.05.2019 (справа № 308/4165/19) [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь психологічного характеру, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого), та накладено на нього стягнення за те, як зазначено у постанові, 10.03.2019 [PERSON] за місцем проживання вчинив сімейну сварку з колишньою дружиною [PERSON] . Також судом встановлено у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області знаходиться цивільна справа № 308/13570/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням, предметами побуту, вільному доступі до житлового приміщення та надання ключів до вхідних дверей. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (частина перша статті 58 ЖК Української РСР). Згідно з частиною першою статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Згідно зі статтею 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2021 року по справі № 445/1687/18). У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішені справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням або систематично порушує правила співжиття. При цьому в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження застосування щодо [PERSON] належних заходів попередження або громадського впливу. Відтак, посилаючись на положення статті 116 ЖК Української РСР позивач належних та допустимих доказів на підтвердження обставин систематичного порушення відповідачем правил співжиття, які роблять неможливим для нього проживання з нею в одній квартирі не надав. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із «законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. При вирішенні справи про виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги, що оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про виселення відповідача. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. У судовому засіданні 15.05.2023 на підставі частини шостої статті 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 19.05.2023.

Outcome: dismissed