Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

03.01.2023 представник позивача звернувся до суду з даним позовом, у якому просить суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 15322,09 грн за кредитним договором № б/н від 21.06.2011, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 21.06.2011. Відповідно до виявленого бажання, позичальнику було відкрито кредитний рахунок, встановлений початковий кредитний ліміт та видано кредитну картку. У подальшому розмір кредиту збільшився до 3000,00 грн. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме: надав позичальнику можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Позичальник не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговим зобов`язанням, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором та підтверджується випискою по рахунку. [INFO] позичальник померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29.07.2019. На виконання вимог ч. 3 ст. 1281 ЦК України позивачем 28.02.2021 була направлена претензія кредитора до Таращанської районної державної нотаріальної контори, та 05.04.2021 року отримана відповідь, в якій зазначалось, що претензію кредитора переслано до приватного нотаріуса Мітніцький Ю.Г., за місцем заведення спадкової справи, та 26.04.2021 отримана відповідь, що спадкоємцем померлого позичальника є відповідач - [PERSON] . 23.07.2021 до спадкоємця позичальника було направлено лист-претензію, згідно якого позивач пред`явив свої вимоги, але ніякий дій не було виконано. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № б/н від 21.06.2011 становить - 15322,09 грн, яка складається з наступного: 0,00 грн - заборгованість за тілом кредита, в т.ч.: 0,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредита; 0,00 грн - заборгованість за простроченим тілом кредита; 0.00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 15322,09 грн - нарахована пеня; 0,00 грн - нараховано комісії. У письмових поясненнях щодо обставин справи відповідач прохав відмовити у задоволені позову оскільки вважає, що зазначена у позові сума є завищеною та необґрунтованою, і такою що не підтверджується наявними у матеріалах справи документами. В обґрунтування зазначав, що [PERSON] , яка померла [INFO] , була його матір`ю. У 2019 році АТ КБ «ПриватБанк» звернувся із позовною заявою до [PERSON] про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.06.2011 року в сумі 15613 гривень 39 коп. Проте Попільнянський районний суд Житомирської області виніс рішення справа № 379/1556/18 від 15.02.2019 року, яким дану позовну заяву задовольнив частково, а саме: стягнув з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 21.06.2011 року в розмірі 8393 гривні 70 коп. та судовий збір в розмірі 947 гривень 24 коп.. 18.02.2021 АТ КБ «ПриватБанк» надіслав претензію кредитора до Таращанської районної державної нотаріальної контори, у якій виставляв суму заборгованості 24663 гривні 03 коп. Оскільки спадкова справа була відкрита приватним нотаріусом Попільнянського районного нотаріального округу Житомирської області, то Таращанська районна державна нотаріальна контора перенаправила йому претензію. 23.07.2021 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідачу, вже як спадкоємцю, надіслано лист-претензію із вимогою сплатити заборгованість позичальника у сумі 15322 гривні 09 коп. У квітні 2021 року приватний нотаріус Попільнянського районного нотаріального округу Житомирської області повідомив відповідача про наявність заборгованості померлої мами перед банком та виставлено суму заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.06.2011 року в розмірі 8393 гривні 70 коп. та судовий збір в розмірі 947 гривень 24 коп. Враховуючи це, було сплачено 10446 гривень 04 коп. Попільнянським районним відділом державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) 27.05.2021 винесено постанову про закриття виконавчого провадження [NUMBER]. А тому відповідач рахує, що ним сплачено борг спадкодавця. Крім того, зазначає, що у позові чітко видно невідповідний розмір стягуваного боргу кредитором спадкодавця, оскільки є рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 15.02.2019 року у справі №379/1556/18, яким з його матері, стягнуто суму заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.06.2011 року в розмірі 8393 гривні 70 коп. та судовий збір в розмірі 947 гривень 24 коп., а наразі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» пред`являє вимогу щодо стягнення з спадкоємця 15322 гривні 09 коп. (а.с.179-184) У письмових запереченнях представник АТ КБ «ПриватБанк» Меркулова В.В. зазначала, що відповідно до рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 15.02.2019 року, предметом розгляду справи була заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.06.2011 року станом на 25.11.2018 рік. Станом на сьогоднішній день заборгованість позичальника не погашена. Кошти, які надійшли на виконання рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 15.02.2019, спрямовані в рахунок погашення заборгованості. Але для повного погашення заборгованості за даним кредитним договором цих коштів виявилося недостатньо. Адже ухвалення судового рішення не зупинило, дію договору та відповідно нарахування пені. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором №б/н від 21.06.2011 становить - 15322,09 грн, яка складається в тому числі і з нарахованої пені - 15322,09 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки до суду не повідомлено. У матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі представника банку (а.с.84). Відповідач у судовому засіданні позов не визнав повністю та прохав відмовити у його задоволені. Суд, заслухавши думку відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що між Акціонерним Товариством Комерційний Банк «ПРИВАТ БАНК» та [PERSON] було укладено 21 червня 2011 року кредитний договір № б/н, на підставі якого спадкодавець заповнила анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, про що свідчить її підпис у анкеті - заяві від 21 червня 2011 року (а.с.26). Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 15.02.2019 у справі № 379/1556/18 позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 21 червня 2011 року в розмірі 15613 гривень 39 копійок та понесені судові витрати - задоволено частково (а.с.164-165). Оскільки діючим законодавством не передбачена подвійна відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань, Попільнянський районний суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача штрафів - фіксованої частини (500 гривень 00 копійок) та процентної складової (719 гривень 69 копійок), разом 1219 гривень 69 копійок. Також суд зменшив розмір пені (комісії) з 11071 гривні 59 копійок до 5071 гривні 59 копійок, оскільки розмір пені (комісії) за неналежне виконання умов договору - 11071 гривня 59 копійок, що перевищує розмір заборгованості за нараховані відсотки за користування кредитом. У зв`язку з чим, стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 21 червня 2011 року в розмірі 8393 гривні 70 копійок (відсотки за користування кредитом 3322,11 грн та пеня 5071,59грн) та судовий збір у розмірі 947 гривень 24 копійок (а.с.165). Дане рішення набрало законної сили 18.03.2019 та сторони його не оскаржували. У провадженні відділу Попільнянського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) на примусовому виконанні перебував виконавчий лист № 379/1556/18 виданий 22.04.2019 Попільнянським районним судом Житомирської області про стягнення з [PERSON] 9340,94 грн боргу на користь АТ КБ «Приватбанк» (а.с.166). У зв`язку із сплатою боргу в.о. начальником відділу Попільнянського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) Богатиренко А.В. винесено 27.05.2021 постанову про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] (а.с.191). 29.04.2021 на рахунок Попільнянського РВ ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), за призначенням « [PERSON] сплата згідно ВП60295009», здійснено платіж у сумі 10446,04 грн, квитанція ТВБВ «Ощадбанк» 1005/075 № 64 (а.с.190). [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої приватним нотаріусом Попільнянського районного нотаріального округу Житомирської області Мітніцьким Ю.Г. заведено 10.12.2019 спадкову справу № 254/2019 (а.с.94-157). 10.12.2019 відповідач [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері - [PERSON] (а.с.99). 13.12.2019 [PERSON] , який мав право на обов`язкову частку в спадщині, відмовився від прийняття спадщини після померлої дружини - [PERSON] (а.с.109). 29.04.2021 приватним нотаріусом Попільнянського районного нотаріального округу Житомирської області Мітніцьким Ю.Г., видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом у спадковій справі № 254/2019 та зареєстровано в реєстрі за № 640 на спадкове майно, яке складається із: Земельної ділянки площею 3,1200 га, цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місце розташування: Київська область, Таращанський район, Великововнянська сільська рада, з кадастровим номером: 3224481000:03:006:0020 (а.с.154). 18.03.2021 Таращанською районною державною конторою Київської області перенаправлено за належністю претензію кредитора - за місцем заведення спадкової справи (а.с.58, 116), а саме: Претензія кредитора від 18.02.2021 про включення кредиторських вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в спадкову масу та повідомлення спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком у розмірі 24663,03 грн (а.с.57,117). Приватним нотаріусом Попільнянського районного нотаріального округу Київської області Мітніцьким Ю.Г. у листі відповіді від 14.04.2021 повідомлено АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що спадкоємцем, який прийняв спадщину є її син - [PERSON] та на адресу якого 14.04.2021 був направлений лист з повідомленням про наявність заборгованості померлої перед банком (а.с.127-128). 23.07.2021 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» направлено [PERSON] лист-претензію про необхідність сплатити як спадкоємцю заборгованість за кредитним договором №б/н від 21.06.2011 у розмірі 15322,09 грн (а.с.60). У виписці банку за договором №б/н за період 21.06.2011-19.08.2022 зазначено проведення операції 13.05.2021 щодо погашення заборгованості [PERSON] шляхом поповнення карткового рахунку на суму 9340,94 грн та 15322,09 грн - сума заборгованості після операції (а.с.18). Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права Щодо спадкування зобов`язання повернення кредитного боргу спадкодавця Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. Згідно з приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно матеріалів спадкової справи №254/2019 [PERSON] , який відповідно до ст. 1241 ЦК України мав право на обов`язкову частку в спадщині, відмовився від прийняття спадщини померлої, то [PERSON] - єдиний спадкоємець позичальника, який прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається із земельної ділянки. Щодо пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення позики входять до складу спадщини, то умови договору щодо строків повернення позики чи сплати її частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті. Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 522/407/15-ц зазначала, що строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Частиною 2 ст. 1281 ЦК України встановлено, що кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтвом про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Оскільки відповідач [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом 29.04.2021 та як 14.04.2021 приватним нотаріусом був направлений лист з повідомленням про наявність заборгованості померлої перед банком так і самим банком 23.07.2021 було направлено лит-претензію спадкоємцю, тобто позивачем вимогу про погашення боргу надіслано спадкоємцю з дотриманням строків визначених у статтею 1281 ЦК України. Щодо змісту поняття «користування кредитом» За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Тобто позичальник отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання повернути грошові кошти у встановлений строк та сплатити визначені договором проценти за користування кредитом. Отже, позичальник отримує "чужі" грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому. Поняття "користування кредитом", яким послуговуються скаржники, є окремим випадком "користування чужими коштами". Термін "користування чужими коштами" Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, "користування кредитом" - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Щодо нарахування процентів на підставі ст. 1048 ЦК України Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (пункт 81) наголошувала, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно "користуватися кредитом", натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за "користування кредитом") за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважувала у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (пункт 86), що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (пункт 93) підкреслювала, що «зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за "користування кредитом". Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за "користування кредитом" можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за "користування кредитом", сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.» Щодо нарахування процентів на підставі ст. 625 ЦК України Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (пункт 101), що підхід, за якого проценти за "користування кредитом" могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за "користування кредитом", розмір якої не може бути зменшений судом. Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35). Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за "користування кредитом", розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Щодо можливості нарахування процентів після пред`явлення вимоги згідно з ч.2 ст.150 ЦК України Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17. У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови). Тобто твердження представника позивача про те, що проценти за "користування кредитом" нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Узагальнені висновки суду за наслідками розгляду позовних вимог У справі, яка розглядається, встановлено, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» використав право вимоги повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у 2019 році до суду із позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.06.2011, що засвідчено рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 15.02.2019 у справі №379/1556/18, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором, у тому числі і пеню. Крім того, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №379/1556/18 виданого 22.04.2019 Попільнянським районним судом Житомирської області про стягнення з [PERSON] 9340,94 грн боргу закінчено, у зв`язку із сплатою боргу. Строк кредитування відповідача є таким, що закінчився, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога банку про стягнення пені є не обґрунтованою. Відповідно, не підлягає задоволенню. Нарахування пені про стягнення якої просить позивач, є відмінним від порядку та періоду нарахування платежів, що здійснюються за порушення зобов`язання за кредитним договором, зокрема відповідно до статті 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. В охоронних/спірних правовідносинах права та інтереси кредитора мали б бути забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Проте АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимог про стягнення із спадкоємця позичальника трьох процентів річних від простроченої суми, а також інфляційних втрат, на підставі положень статті 625 ЦК України в суді не заявляв. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року у справі № 522/9547/13-ц. Як зазначав Верховний Суд у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. З урахуванням вище викладеного суд вважає, позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.06.201, яка складається із нарахованої пені, необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. Згідно правил статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed