Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що позивачка з 05.02.2009р. фактично володіє та користується спірною квартирою, оскільки вселилась в неї з дозволу [PERSON] . Восени 2010 року [PERSON] помер, а позивачка залишилась проживати в цій квартирі. У 2012 році позивачка довідалась, що квартира належала на праві спільної приватної власності [PERSON] та його матері [PERSON] , які померли [INFO] та 06.12.2007р. відповідно, а [PERSON] не був співвласником такої квартири, а лише був довіреною особою [PERSON] для оформлення документів про прийняття нею у спадщину такої квартири, оскільки вона є донькою [PERSON] та рідною сестрою [PERSON] . До теперішнього часу [PERSON] так і не оформила спадкових прав на квартиру, а сама фактично проживає на території в м. Калінінград Російської Федерації. У жовтні 2012 року позивачка направила листа відповідачці з пропозицією укладання договору оренди спірної квартири та надання допомоги у завершенні процедури оформлення спадкових прав, але відповіді не отримала. До теперішнього часу відповідачка не виявляє жодного інтересу до спірної квартири, а позивачка продовжує володіння та користування такою квартирою, а також здійснює усі витрати, пов`язані з утриманням квартири. Тож позивачка вважає, що має право на набуття у власність такої квартири в порядку набувальної давності, внаслідок чого звернулась до суду з даним позовом. Від відповідачки заперечень проти позову не надходило. 03.12.2021р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. За клопотанням позивачки 19.04.2022р. судом витребувано у Другої черкаської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 23.04.2022р. на адресу суду надійшла копія спадкової справи №456/08, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 05.08.2022р. за клопотанням представника позивачки суд звернувся із судовим дорученням про надання правової допомоги до компетентного суду Російської Федерації про вручення [PERSON] копії позовної заяви з додатками, судової повістки про виклик до суду та ухвал суду від 03.12.2021р. та від 05.08.2022р., а також про допит [PERSON] . Провадження у справі на час виконання судового доручення про надання правової допомоги зупинено. \~ \~ \~ \~ 02.11.2022р. на адресу суду надійшов лист Центрального міжрегіонального управління (м. Київ) Міністерства юстиції України про повернення судового доручення відносно [PERSON] без виконання. Лист мотивований тим, що з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, Міністерством юстиції України рекомендовано не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами юстиції росії на підставі міжнародних договорі України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних і кримінальних справах, та у галузі міжнародного приватного права, крім випадків передачі судам чи громадянам на території України документів, одержаних за результатами виконання запитів, доручень і клопотань. 18.11.2022р. судом поновлено провадження у справі. За запитом суду 23.02.2023р. на адресу суду надійшов лист від 22.02.2023 року № 2537-01-21 Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради з інформацією щодо фізичних осіб, які були зареєстровані з 01.01.2006р. дотепер у помешканні за адресою: [ADDRESS] . 28.02.2023р. судом закрите підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. Одночасно за клопотанням сторони позивача судом вирішено викликати та допитати в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. В судове засідання відповідач не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялась шляхом розміщення повідомлення про виклик до суду через веб-портал суду, про причини неявки не повідомила. На підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. В судовому засіданні представник позивача адвокат Шамов О.А., який діє на підставі ордеру серії СА №1011590 від 20.05.2021р., підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Пояснив, що заселяючись у спірну квартиру позивачка вважала, що уклала договір найму з представником власника, але виявилось, що [PERSON] не був уповноваженим представником власника, внаслідок чого позивачка є безтитульним володільцем спірної квартири. Зауважив, що вселення позивачка з сім`єю у спірну квартиру було добросовісним, а володіння та користування відкритим і безперервним протягом понад 10 років, що дає підстави набуття нею у власність такої квартири. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона живе з 1972р. у квартирі [ADDRESS] , що є сусідньою до спірної квартири. Їй відомо, що власником квартири була [PERSON] , в якої був син і донька. [PERSON] жила одна і померла у 2007 році. Відповідачка є донькою [PERSON] і проживає в м. Калінінград. Востаннє відповідачка приїжджала до своєї матері ще до смерті останньої. Позивачка проживає в спірній квартирі з 2009 року разом з сином з дозволу [PERSON] та його матері [PERSON] , яка жила по сусідству у квартирі [ADDRESS] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживає у квартирі [ADDRESS] . Власником спірної квартири була [PERSON] , яку він знав з 1989 року. У [PERSON] було троє дітей. Йому відомо, що донька [PERSON] проживає у Росії, а один син помер. Після смерті [PERSON] у квартирі з 2009 року стала проживати позивачка з сином з дозволу [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з 1972 року проживає у квартирі [ADDRESS] , що на першому поверсі того ж будинку, де знаходиться спірна квартира. У спірній квартирі проживала [PERSON] , яка померла у 2007 році, а з 2009 року у квартирі стала проживати позивачка, яка проживає там дотепер разом з сином. Пояснила, що відповідачку не знає і ніколи не бачила, але їй відомо, що у [PERSON] було два сини, які жили в Росії і обидва померли. Заслухавши пояснення представника позивача та свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Предметом спору є однокімнатна квартира загальною площею 31,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі спірна квартира) /т. 1 а.с. 24-27/. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на таку квартиру зареєстровано з 14.07.2008р. за [PERSON] (1/2 частка) та [PERSON] (1/2 частка) на підставі свідоцтва про право власності від 15.03.1995р., що видане органом приватизації Придніпровського районного виконавчого комітету /т. 1 а.с. 21-22/. Згідно листа від 22.02.2023р. № 2537-01-21 Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради у спірній квартирі з 01.01.2006р. дотепер були зареєстрованими наступні фізичні особи: [PERSON] , [INFO] , з 27.09.1978р. до 26.12.2007р.; [PERSON] , [INFO] , з 26.09.2007р. до 17.12.2010р. /т. 2 а.с. 230/. [PERSON] до розірвання шлюбу, що мало місце 21.01.1969р. у відділі РАЦС Центрального району м. Калінінграда, іменувалася прізвищем [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу /т. 1 а.с. 166/. [PERSON] був сином [PERSON] і помер [INFO] в смт. Знаменськ Гвардійського району Калінінградської області Росії, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження та смерть /т. 1 а.с. 167/. Матір`ю відповідачки [PERSON] була [PERSON] , що також підтверджується відповідними свідоцтвами про народження та про шлюб /т.1 а.с.163-165/. [INFO] померла [PERSON] [INFO] [PERSON] , перебуваючи у м. Калінінград Російської Федерації, склала письмову нотаріально посвідчену заяву про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] /т. 1 а.с. 205/ та нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила [PERSON] бути її представником з питань оформлення передачі спадкового майна, що належить [PERSON] після смерті [PERSON] /т. 1 а.с. 168/. На підставі заяви [PERSON] у Другій черкаській державній нотаріальній конторі 12.05.2008р. було відкрито спадкову справу №456/08. Згідно матеріалів спадкової справи інші особи з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса не звертались і свідоцтва про право на спадщину не видавались /т. 1 а.с. 204-208/. Зі згоди [PERSON] позивачка стала проживати у спірній квартирі на умовах договору найму житла, про що вони уклали договір у письмовій формі /т. 1 а.с. 13/. Умовами договору передбачалось період найму позивачкою спірної квартири з 05.02.2009р. до [INFO] [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується відомостями, наявними в архіві відділу державної реєстрації актів цивільного стану громадян у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) /т. 1 а.с. 19/. 12.10.2012р. позивачка надіслала засобами поштового зв`язку листа відповідачці, в якому повідомила останню про своє фактичне проживання у спірній квартирі та висловила пропозицію укласти договір оренди з подальшим викупом квартири. Такий лист був отриманий відповідачкою 30.10.2012р., що підтверджується відповідним поштовим повідомленням /т. 1 а.с. 169-170/. Позивачка до теперішнього часу продовжує проживати у спірній квартирі та здійснює всі витрати, пов`язані з утриманням такої квартири, оскільки сплачує житлово-комунальні послуги та підтримує її у належному технічному стані, що підтверджується поясненнями свідків та копіями квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг /т. 1 а.с. 28-162./ Оскільки позивачка здійснює відкрите та добросовісне володіння спірною квартирою на протязі періоду часу понад десять років та виконує обов`язки власника такого майна, то вона вважає, що має право на набуття спірної квартири у власність за набувальною давністю, внаслідок чого звернулась до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір щодо права власності на майно, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку наданим суду доказам та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 321 ЦК передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 322 ЦК власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК. Тобто, об`єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК є чуже майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом десяти років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Перехід речових прав за набувальною давністю слід розглядати крізь призму пасивної поведінки власника щодо свого майна, яке перебуває у фактичному володінні іншої особи, яка ставиться до нього як до своєї власності. Суть такої поведінки полягає у відсутності з боку власника вимог чи претензій до фактичного володільця, які полягають у поверненні майна з чужого незаконного володіння. Пасивна поведінка власника щодо свого майна і той факт, що власник тривалий час обходився без цього майна, не виявляв зацікавленості щодо нього усе це має розумітися як втрата інтересу та відмова від права власності. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що спірна квартира з 15.03.1995р. належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , але проживала в такій квартирі лише [PERSON] до моменту її смерті, що сталося [INFO] [PERSON] помер [INFO] у м. Калінінград Російської Федерації. Враховуючи що він був сином [PERSON] , то після його смерті вона є спадкоємцем першої черги, а відповідачка другої черги, натомість відомостей про те, що будь-хто з цих осіб прийняв спадщину після смерті [PERSON] чи відмовився від її прийняття судом не встановлено. Відсутні у суду і відомості щодо інших осіб, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] . Беручи до уваги, що [PERSON] не мав зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання у спірній квартирі на момент його смерті, то [PERSON] не може вважатись такою, що фактично прийняла спадщину після смерті свого сина, а отже з 30.05.2006р. 1/2 частка спірної квартири, що належала [PERSON] за його життя, вважається дотепер безхазяйною. [PERSON] померла [INFO] і після її смерті відкрилася спадщина на належну їй 1/2 частку спірної квартири. Відповідачка, як донька померлої [PERSON] , є спадкоємцем першої черги після смерті матері і вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки направила нотаріусу відповідну письмову заяву від 31.03.2008р. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Проте, законом визначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК). Таким чином, у зв`язку із смертю [PERSON] і прийняттям після її смерті спадщини відповідачкою, то остання з 06.12.2007р. вважається власником 1/2 частки спірної квартири, що належала її матері за життя. Судом також встановлено, що позивачка почала користуватись спірною квартирою з 05.02.2009р. на підставі договору з [PERSON] , який не був власником спірної квартири. Натомість судом встановлено, що [PERSON] мав зареєстроване місце проживання у спірній квартирі з 26.09.2007р., а отже мав право користуватись такою квартирою для проживання. Отже, як наймач житла, [PERSON] мав право за згодою власника житла передати помешкання у володіння та користування піднаймачу. Статтею 823 ЦК передбачено, що піднаймач не набуває самостійного права володіння та самостійного права користування житлом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму житла. У разі дострокового припинення договору найму житла одночасно з ним припиняється договір піднайму. Таким чином, по обставинах спірних правовідносин позивачка набула право володіння та користування спірною квартирою на умовах договору піднайму з [PERSON] , але внаслідок смерті [PERSON] припинилася і дія договору піднайму з позивачкою, а відтак з 26.10.2010р. володіння та користування спірною квартирою здійснюється позивачкою без належної правової підстави. Натомість під час судового розгляду знайшло своє підтвердження те, що позивачка не припиняла володіти та користуватись спірною квартирою дотепер, і здійснює це відкрито та безперервно, поводячись із нею як власник та виконуючи всі обов`язки власника. Зокрема, добросовісне, відкрите, безперервне володіння позивачкою спірною квартирою підтверджується поясненнями свідків, а також квитанціями та рахунками про оплату нею житлово-комунальних послуг. При цьому суд звертає увагу, що 12.10.2012р. позивачка надіслала засобами поштового зв`язку листа відповідачці, в якому повідомила останню про своє фактичне проживання у спірній квартирі та висловила пропозицію укласти договір оренди з подальшим викупом квартири, чим засвідчили свій намір набути у власність спірну квартиру. Такий лист був отриманий відповідачкою 30.10.2012р., але залишився без реагування. Таким чином у ході розгляду справи знайшло своє підтвердження те, що позивачка правомірно, добросовісно заволоділа спірним чужим майном і здійснює таке володіння дотепер. Також встановлено безтитульне, без відповідної правової підстави, володіння позивачем зазначеною квартирою, власник якої відсутній. У постанові від 01.08.2018р. у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Дана правова позиція підтримана в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019р. №910/17274/17, і, зокрема, вказано, що оскільки за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець незобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Пунктом 11 вказаної Постанови роз`яснено, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. За наведених обставин суд доходить висновку, що позивачка добросовісно, безтитульно заволоділа нерухомим майном, 1/2 частина якого належить відповідачці, а щодо іншої 1/2 частини власник невідомий, і продовжує відкрито, безперервно володіти спірною квартирою, поводячись як власник, починаючи з 26.10.2010р., тобто більше десяти років та набула право власності на це майно за набувальною давністю, на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК. При цьому варто звернути увагу, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачкою не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин. За таких обставин позовні вимоги підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 3300 грн. /а.с. 1/.Натомість, враховуючи що стороною позивача не заявлялось вимог про відшкодування судових витрат, то на підставі ст. 13 ЦПК України суд не розглядає зазначене питання. На підставі вищевикладеного і

Outcome: approved