Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

30 листопада 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. За час перебування у шлюбі з відповідачем [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . У листопаді 2015 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області шлюб між сторонами розірваний, неповнолітню дитину залишено на проживання з матір`ю [PERSON] . Однак з 2016 року відповідач [PERSON] свідомо ухилялася від виконання своїх обов`язків щодо виховання і розвитку дитини, оскільки залишила малолітню дитину без своєї опіки та турботи, покинула своє місце проживання не поставивши до відома про своє місце перебування зацікавлених осіб та уникаючи будь-якого спілкування з ними. З того часу малолітня [PERSON] проживала або разом зі своїм батьком [PERSON] , або зі своєю бабусею по лінії матері [PERSON] . Оскільки спір щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] не може бути вирішений між батьками в силу невстановленого місця знаходження матері [PERSON] , а також оскільки попереднє місце проживання дитини встановлено рішенням суду, тому встановити нове місце проживання може виключно суд. Позивач бажає виховувати свою дитину, характеризується позитивно, має оплачувану роботу, постійне місце проживання, де і проживає разом зі своєю донькою. За таких обставин позивач просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою суду від 02 грудня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 21 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, попередньо представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, зокрема, відповідач викликалася через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідача не надходило. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у судове засідання не прибула, але подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явилася в судове засідання без поважних причин та не повідомила про причини свої неявки в судове засідання, відзиву не подала, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи, про що 04 травня 2023 року прийнята відповідна ухвала. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] , на праві приватної власності належить: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , розмір частки 1/4 (а.с.7-8). Відповідно до копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.9-10). Як вбачається з висновку психолога [PERSON] про оцінку психологічного стану дитини [PERSON] , дитина усі ресурсні активності проводить із батьком, він для неї є дуже люблячим та опікаючим, викликає відчуття стабільності. Батьком дитини створюється затишний мікроклімат, дитині достатня кількість батьківського піклування, батько оточує дитину всім необхідним. Маму дитина не згадує, не хоче про неї говорити, відчуває подавлену образу на неї. Материнською фігурою вважає бабусю [PERSON] , у стосунку з нею відчуває любов, турботу і підтримку від батька, який дає відчуття захисту (а.с.11-14). Згідно копії свідоцтва про право власності, від 16 березня 2007 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.15-16). Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради надано висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] (а.с. 25-28). Як вбачається з копії свідоцтва про народження, батьками [PERSON] , [INFO] , є батько [PERSON] та мати [PERSON] (а.с. 29). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2015 року розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , залишено на проживання з матір`ю [PERSON] (а.с.30-32). У відповідності зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до вимог частини першої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. У статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частини першої-четвертої статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами першою-четвертою статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Стаття 161 Сімейного кодексу України встановлює, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. За статтею 9 Конвенції від 20 листопада 1989 року «Про права дитини», ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, який вбачається як зі статті 141 Сімейного кодексу України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття «розлучення" не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір`ю. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша-друга статті 155 Сімейного кодексу України). З системного тлумачення частини першої статті третьої, статті дев`ятої Конвенції про права дитини, частини другої і третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 Сімейного кодексу України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 12 березня 2013 року, під час шлюбу у сторін [INFO] народилася донька [PERSON] . Сімейні стосунки між сторонами припинено з листопада 2015 року і вони проживають окремо. Батько та бабуся дитини не чинять перешкоди у спілкуванні доньки з матір`ю. У судовому засіданні встановлено, що позивач самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує дитину матеріально та піклується про неї, проявляє батьківську турботу, цікавиться станом здоров`ям та успіхами, а відповідач як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню малолітньої дитини. Крім того, суд враховує те, що, як вбачається з висновку психолога про оцінку психологічного стану дитини [PERSON] , материнською фігурою вважає бабусю [PERSON] , у стосунку з нею відчуває любов, турботу і підтримку від батька, який дає відчуття захисту. За таких обставин, враховуючи інтереси дитини та її благополуччя, вік дитини, психофізіологічні особливості малолітньої дитини, прихильність дитини до батька, а також те, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, виходячи з балансу інтересів дитини та її батьків, суд дійшов до переконання про задоволення заявлених вимог про визначення місця проживання дитини на даний час разом з батьком. Окрім того, відповідач [PERSON] не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з копії квитанції від 29 листопада 2022 року (а.с. 36) позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. Позовні вимоги задоволені повністю, тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, відповідно до статі 29 Цивільного кодексу України, статей 6, 141, 150, 160, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved