Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

08.12.2021 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Львівського МНО Яким Надія Богданівна, в якому просив суд: визнати недійсною мирову угоду укладену між [PERSON] та [PERSON] на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова по справі № 2-1188/11 від 11.04.2011 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19.08.2011 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Яким Н.Б., зареєстрований в реєстрі за номером 7231 (номер запису про право власності 24188917) та скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 19.08.2011 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , припинити право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 04.10.2007 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 545/П/99/2007-840 на підставі заяви про надання кредиту у розмірі 80000,00 доларів США для придбання цінних паперів. Відповідно до розділу 1 договору, банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 80000,00 доларів США, на строк 10 років з 04.10.2007 року до 04.10.2017 року у порядку, визначеному розділом 1 договору. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 20920 шт, емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 33,84 гривень, згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-211/81-06-2/2007/001 від 27.09.2007 року та договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-212/81-06-2/2007/001 від 27.09.2007 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 1В/2/3/27/Ж від 25.07.2008 року та договору про резервування/бронювання приміщення № 1В/2/3/28/Ж від 25.07.2008 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] . З інформаційної довідки, Позивачу стало відомо, що Відповідач 1, 31.07.2008 року отримавши свідоцтво про право власності зареєстрував за собою квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 4.3.5. Кредитного договору Відповідач 1 протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з Банком Договір іпотеки нерухомості. В порушення вимог передбачених п. 4.3.5 Кредитного договору, Відповідач 1 отримавши свідоцтво про право власності на майно, продала третій особі. 11.04.2011 року, між Відповідачем 1 та [PERSON] було укладено мирову угоду, на підставі якої була передана у рахунок погашення заборгованості квартира [ADDRESS] , яка визнана укладеною на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова по справі № 2-1188/11 від 11.04.2011 року. 19.08.2011 року, між Відповідачем 2 та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Яким Н.Б., зареєстрований в реєстрі за № 7231. Представник позивача, також звертав увагу суду, що 26.11.2013 року Дарницьким районним судом м. Києва було винесено рішення по справі № 753/13817/13 про звернення стягнення з відповідача 1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором № 545/П/99/2007-840 у розмірі 162314,49 доларів США. 05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-202005-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 545/П/99/2007-840 від 04.10.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 183 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». 30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 545/П/99/2007-840 від 04.10.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 183 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». 11.04.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено відкрити загальне позовне провадження у справі. Призначити підготовче провадження у справі та витребувати у приватного нотаріуса Львівського МНО Якимів Надії Богданівни (79000, м. Львів, Дорошенка, 25/10) належним чином засвідчену копію нотаріальної справи, а саме: з посвідчення договору купівлі-продажу від 19.08.2011 року зареєстрованого в реєстрі за номером Р № 7231 щодо квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . 20.05.2022 року приватним нотаріусом Львівського МНО Якимів Н.Б. через канцелярію суду зареєстровано лист, в якому вона зазначила, що договір купівлі-продажу квартири від 19.08.2011 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений нею з дотриманням усіх вимог чинного законодавства України, яке регулює нотаріальне посвідчення договорів, було здійснено необхідні перевірки в Державних реєстрах, сторони договору своїми підписами засвідчили, що обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо квартири немає, а також надала належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Якимів Н.Б., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, 19.08.2011 року за реєстровим № 7231 та документів, на підставі яких цей договір посвідчувався на 18-ти аркушах. 20.06.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. 26.07.2022 року, 09.01.2023 року та 20.03.2023 року приватним нотаріусом Львівського МНО Якимів Н.Б. через канцелярію суду зареєстровано листи, в яких вона зазначила, що розгляд справи просить здійснювати у її відсутності. 12.12.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Укргаз» інформацію, яку квартиру відповідно до Договору про резервування/бронювання приміщення № 1В/2/3/27/Ж від 25.07.2007 року та Договору про резервування/бронювання приміщення № 1В/2/3/28/Ж було передано [PERSON] . 07.03.2023 року представником третьої особи 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРГАЗ» Гуріною Г.В. зареєстровано лист на виконання вимог ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.12.2022 року, в якому повідомила, що відповідно до Акту прийому-передачі за договором про участь у будівництві об`єкту № 1В/2/3/27/Ж та № 1В/2/3/28/Ж від 25.07.2007 року, який був укладений сторонами 31.01.2008 року, ТОВ «УКРГАЗ» передало, а [PERSON] прийняла у власність, в порядку погашення лоту облігацій, 4 кімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 193,9 кв.м. З приводу залучення ТОВ «УКРГАЗ» у якості третьої особи повідомила, що [PERSON] пред`явила лот облігацій до погашення, тим самим виконала їх мету (погашення облігацій) облігації припинили своє існування як цінні папери, а до [PERSON] перейшли майнові права пов`язані з наслідками погашення лоту облігацій та всі договірні відносини між ТОВ «УКРГАЗ» та [PERSON] припинились. Вказувала, що інформація про погашення лоту облігацій [PERSON] може бути надана безпосередньо депозитарною установою. Враховуючи вищевикладене, лот облігацій, будучи пред`явленим до погашення, за жодних обставин не може бути повторно пред`явленим до погашення, отже рішення у даній справі не впливає на права та обов`язки ТОВ «УКРГАЗ», а тому розгляд справи просила проводити без участі ТОВ «УКРГАЗ» та його представників. 25.04.2023 року представник відповідач 3 [PERSON] через канцелярію суду зареєстрував пояснення на позовну заяву ТОВ «Брайт Інвестмент» в яких вказав, що оскільки ТОВ «Брайт Інвестмент» в порушення процесуальних норм не надало суду жодних належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що воно дізналося про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] за собою, тому вказане твердження є особистим припущенням позивача, на якому не можуть ґрунтуватися позовні вимоги. Крім того, відзначав, що оскільки звернення ПАТ КБ «Надра» відбулося у серпні 2013 року, а договір купівлі-продажу було укладено 19.08.2011 року, тому [PERSON] не усвідомлювала та не могла усвідомлювати, що на її майно буде звернуто стягнення на підставі вказаного рішення. Отже, продаж спільного майна не був пов`язаний із порушенням провадження у справі. Щодо вимоги, про визнання мирової угоди недійсною вказував, що визнати саму угоду недійсною не можна, не заперечивши проти висновку суду про її законність. Інакше, могла б виникнути ситуація, при якій угода бала б гіпотетично визнана недійсною, а рішення суду, яким її затверджено, продовжувала б діяти. Тобто одночасно два акти однакової юридичної сили передбачали б протилежні положення. На підставі наведеного, просив суд постановити рішення яким відмовити у задоволенні позовної заяви ТОВ «Брайт Інвестмент» про визнання договору купівлі-продажу недійсним. 16.05.2023 року представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. 16.05.2023 року представник відповідача 3 [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив суд відмовити у задоволені позову. Інші сторони та треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомленні належним чином. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Щодо вимоги визнати недійсною мирову угоду укладену між [PERSON] та [PERSON] на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова по справі № 2-1188/11 від 11.04.2011 року. Судом встановлено, що 04.10.2007 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 545/П/99/2007-840 на підставі заяви про надання кредиту у розмірі 80000,00 доларів США для придбання цінних паперів. Відповідно до розділу 1 договору, банк надав відповідачу 1 грошові кошти в розмірі 80000,00 доларів США, на строк 10 років з 04.10.2007 року до 04.10.2017 року у порядку, визначеному розділом 1 договору. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 20920 шт, емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 33,84 гривень, згідно договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-211/81-06-2/2007/001 від 27.09.2007 року та договору купівлі-продажу цінних паперів № Б-212/81-06-2/2007/001 від 27.09.2007 року, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «КУА «Ексінор» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості квартиру, яка по договору про резервування/бронювання приміщення № 1В/2/3/27/Ж від 25.07.2008 року та договору про резервування/бронювання приміщення № 1В/2/3/28/Ж від 25.07.2008 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] . 31.07.2008 року, Відповідач 1 зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] . 11.04.2011 року, між Відповідачем 1 та [PERSON] було укладено мирову угоду, на підставі якої була передана у рахунок погашення заборгованості квартира [ADDRESS] , яка визнана укладеною на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова по справі № 2-1188/11 від 11.04.2011 року. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Згідно ч. 4 ст. 207 ЦПК України укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі. На підставі наведеного, суд звертає увагу позивача, що мирова угода істотно відрізняється від інших угод тим, що її в будь-якому випадку затверджує суд. Це означає, що суд своєю ухвалою підтверджує законність такої угоди, укладеної на будь-якій стадії цивільного процесу, в тому числі і на стадії виконання рішення. Виходячи з цього, визнати саму угоду недійсною не можна, не заперечивши проти висновку суду про її законність. Інакше, могла б виникнути ситуація, при якій угода була б гіпотетично визнана недійсною, а рішення суду, яким її затверджено, продовжувало б діяти. Тобто одночасно два акти однакової юридичної сили передбачали б протилежні положення. Так у Постанові від 12.06.2018 року у справі № 908/1604/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив, що затвердження судом мирової угоди з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розглядатися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження. Отже, мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати недійсною у позовному провадженні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України. Таким чином, щоб визнати недійсною мирову угоду, особі потрібно оскаржити ухвалу суду про її затвердження і припинення провадження справи, а не подавати новий позов про визнання недійсною самої угоди. Бажаним наслідком для скаржника, таким чином, буде відновлення провадження у справі. 27.10.2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 346/6034/13 вказав, що в разі використання приватноправового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу, судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора. Тобто, позивач як кредитор відповідача 1 не позбавлений був можливості звернутися до суду апеляційної інстанції та оскаржити ухвалу Галицького районного суду м. Львова по справі № 2-1188/11 від 11.04.2011 року, а тому вказана вимога позивача задоволенню не підлягає. Щодо вимоги визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19.08.2011 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Яким Н.Б., зареєстрований в реєстрі за номером 7231 (номер запису про право власності 24188917). Судом встановлено, що 19.08.2011 року, між Відповідачем 2 та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Яким Н.Б., зареєстрований в реєстрі за № 7231. 05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-202005-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовам даного договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 545/П/99/2007-840 від 04.10.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 17 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». 30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за кредитним договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 545/П/99/2007-840 від 04.10.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договором застави цінних паперів № 17 ДМП укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». Суд встановив, що відповідно до п. 4.3.5. кредитного договору № 545/П/99/2007-840 від 04.10.2007 року позичальник протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з банком договір, передбачений п. 2.1.4. договору, а саме Договір іпотеки нерухомості, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Крім того, судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 19.08.2011 року укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Яким Н.Б., зареєстрований в реєстрі за номером 7231, щодо квартири [ADDRESS] . Суд звертає увагу, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» пред`явлені щодо квартири [ADDRESS] . Враховуючи наведене, суд встановив відсутність у п. 4.3.5. кредитного договору № 545/П/99/2007-840 від 04.10.2007 року обов`язку позичальника укладати з банком договір іпотеки протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України). Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України, також встановлено свободу договору, з посиланням на ст. 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 31.03.2021 року у справі № 201/2832/17 зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Рішенням Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78\~ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу від 19.08.2011 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського МНО Яким Н.Б., зареєстрований в реєстрі за номером 7231 у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін. Позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того, що укладення спірного договору не відповідало дійсній волі відповідачів, що оскаржуваний договір купівлі-продажу та договір купівлі-продажу вчинявся під впливом обману з боку відповідачів, що відповідачами неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення. При цьому, судом встановлено, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу відповідачам було роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і відповідачі розуміли значення своїх дій. Доказів протилежного позивачем не надано. Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права відповідача 3 [PERSON] , як власника квартири захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1750 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позовних вимогах про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.08.2011 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Львівського МНО Яким Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за номером 7231 (номер запису про право власності 24188917). Крім того, суд зауважує, що вказана вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.08.2011 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Львівського МНО Яким Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за номером 7231 (номер запису про право власності 24188917) є похідною від основної вимоги про визнання недійсною мирової угоди укладеною між [PERSON] та [PERSON] на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова по справі № 2-1188/11 від 11.04.2011 року, у задоволенні якої судом відмовлено. Також позивачем заявлено вимоги про скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 19.08.2011 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та припинення права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Враховуючи те, що позовні вимоги про скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 19.08.2011 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та припинення права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] є похідними вимогами від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19.08.2011 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Львівського МНО Яким Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за номером 7231 (номер запису про право власності 24188917) у задоволенні якої судом відмовлено, суд вирішив відмовити у задоволенні вимог про скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 19.08.2011 року за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та припинення права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed