Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

В травні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Маркарова Вікторія Юріївна, Приватний виконавець Шаган Олексій Анатолійович про визнання договорів дарування фіктивними, де згідно позовних вимог просив суд: визнати недійсним внаслідок його фіктивності договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений 16.11.2017 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКГІЦ [NUMBER] ), який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Маркаровою\~В,Ю., серія та номер НМТ 419522, зареєстровано в реєстрі за №1647. Визнати недійсним внаслідок його фіктивності договір дарування земельної ділянки (кадастровий номер 1221411000:02:014:0026) розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,100 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, укладений 16.11.2017 \~ \~ \~ \~року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської Маркаровою В.Ю., серія та номер: НМТ 419523, зареєстровано в реєстрі за №1650. Представник позивача адвокат Рись Н.Ю. в судове засідання не з`явилась. В ході судового розгляду надала суду заяву, в якій повністю підтримала позов та просила пред`явлені вимоги задовольнити у повному обсязі, а також не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явились, про час і місце судового засідання повідомлялись судом належним чином. Причини неявки у судове засідання відповідачі не повідомили, відзиву не надали. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. Від третьої особи приватного нотаріуса Маркарової В.Ю. надійшла заява про розгляд справи без її участі. За таких обставин, судом у судовому засіданні постановлено ухвалу (із занесенням до протоколу) про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів на підставі статей 280, 281 ЦПК України. Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 30 серпня 2016 року о 15.00 годині водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Тойота», державний номер [NUMBER] , рухаючись по другорядній дорозі по вул. Янгеля у м. Дніпро, на перехресті з головною дорогою вул. Енергетичною у м. Дніпро, не надав дорогу автомобілю «Фіат», номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який є сином позивача, внаслідок чого скоїв зіткнення з вказаним автомобілем. Внаслідок ДТП автомобілі пошкоджені, водію [PERSON] та пасажиру [PERSON] заподіяні тілесні ушкодження, чим спричинена матеріальна шкода. При цьому, водій [PERSON] порушив п. 16.11 та вимоги знаку 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України. В судовому засіданні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення [PERSON] свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, визнав повністю. Постанова Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2016 року у вказаній справі набрала законної сили 04\~січня 2017 року (справа № 204/7619/16-п). Згідно з експертним висновком № 146/16А оцінки вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Fiat Doblo 1.6», реєстраційний номер [NUMBER] , становить 208 109,59 грн. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Тойота» [PERSON] застрахована У ПрАТ «СК «Скайд», страховий поліс №АЕ/5638031. Відповідно до полісу страховий ліміт за шкоду, завдану майну, складає 50 000 грн. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2019 року (справа №204/4050/17, провадження №2/204/34/19) було задоволено позовні вимоги до [PERSON] , ПАТ «Страхова компанія «Скайд», третя особа: [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заданої внаслідок ДТП та зокрема, стягнуто з [PERSON] на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 158\~109, 59 грн; витрати, пов`язані з визначенням вартості матеріального збитку, у розмірі 1 200 грн., витрати на евакуацію транспортного засобу у розмірі 800\~грн; витрати за проведення за проведення технічного дослідження у розмірі 675\~грн.; в рахунок відшкодування моральної шкоди - 2 000 грн; судові витрати у справі у розмірі 2 247,85 грн., а всього - 165 032,44 грн. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Скайд» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП відмовлено. Постановою Верховного від 03 червня 2021 року (провадження № 61 -14035св20) касаційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення та рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2019 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року (провадження №22-ц/803/1239/20) було залишено в силі. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що постановою державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Дніпро) від 23.09.2020 року було відкрито виконавче провадження з приводу стягнення із боржника [PERSON] на користь позивача грошових коштів на загальну суму у розмірі: 165 032, 44 гривень. Після цього виконавець повідомив позивачу, що у боржника відсутнє будь-яке майно на яке можна звернути стягнення та 06.10.2021 року з Державного реєстру речових прав на майно, відповідач до закінчення розгляду справи, знаючи про наслідки, а саме необхідність відшкодування грошових коштів за шкоду завдану скоєнням ДТП, з метою уникнення в майбутньому звернення стягнення на належне йому майно, здійснив відчуження всього належного йому майна. Зокрема, належний відповідачу на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] було відчужено матері відповідача, [PERSON] , на підставі договору дарування, посвідченого 16.11.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Маркаровою В.Ю., серія та номер: НМТ 419522, зареєстровано в реєстрі за №1647. \~ \~ \~ \~Також, належну відповідачу земельну ділянку (кадастровий номер 1221411000:02:014:0026) розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 0,100 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, було відчужено [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 16.11.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Маркаровою\~В.Ю., серія та номер: НМТ 419523, зареєстровано в реєстрі за №1650. За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 р. №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Верховний Суд України при розгляді цивільної справи № 6-605цс16 від 25.05.2016 року зробив правовий висновок відповідно до якого: «оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.» Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із вимогами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ПВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-2690цс16 зробив правовий висновок: «За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 23.08.2017 року по справі № 6-2697цс16, договір дарування, направлений на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення, може бути визнаний недійсним. Аналогічний висновок викладений в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.12.2017 року по справі № 200/5083/14с відповідно до якого оспорюваний договір укладено між близькими родичами після виникнення майнового зобов`язання дарувальника на підставі відповідного судового рішення, що свідчить про його фіктивність. Адже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Враховуючи ту обставину, що відповідач подарував належні йому житловий будинок та земельну ділянку своїй матері усвідомлюючи правові наслідки, а саме необхідність відшкодування грошових коштів за шкоду завдану скоєним ДТП у випадку ухвалення відповідного рішення судом, з метою уникнення в майбутньому звернення стягнення на зазначене нерухоме майно, суд приходить до висновку, що вищезазначені договори дарування є фіктивними та такими, що укладені без наміру створення наслідків, які обумовлюються цим правочином. Слід зазначити, що правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тому дії особи, що вчинені без наміру створити будь-які юридичні наслідки, не призводять до правочинів. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому справжні їх цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від накладення на нього арешту і реалізації в рахунок виконання зобов`язань). Тобто, договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , та договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер 1221411000:02:014:0026, укладені16.11.2017 року між [PERSON] та [PERSON] є таким, що укладений обома його сторонами без наміру створення для них жодних прав та обов`язків, що свідчить про приховування справжніх намірів учасників правочину які полягають саме у створенні штучних перешкод позивачу для майбутнього звернення стягнення на майно боржника. Також ,слід врахувати висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц (провадження №61-22378св19), відповідно до яких вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Статтями 13, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до п.1 ч. 2, ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені.

Outcome: approved