Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

15.02.2023 позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідачку батьківських прав щодо сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . [INFO] у них народився син [PERSON] . Приблизно у вересні 2020 року між ним та [PERSON] почалися виникати непорозуміння щодо подальшого їхнього спільного майбутнього. Відповідачка неодноразово виїжджала закордон, за цей час із сином доводилось залишатись йому. У зв`язку із неодноразовими і тривалими поїздками відповідачки закордон, він переїхав із сином до батьківської хати, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дитина перебуває на його утриманні. Із початком агресії російської федерації, відповідачка виїхала закордон, при чому дитину залишила повністю на його опіку. Після повернення відповідачки з-за кордону взаємного порозуміння вони не досягли. Відповідачка не відвідує дитину, не піклується про нього, не приймає участі в його вихованні, не надає матеріальної допомоги на його утримання. Відповідачка має намір виїхати на постійне проживання за кордон, а тому він вирішив звернутись до суду з даним позовом. Водночас просить стягувати з відповідачки аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до повноліття дитини. Процесуальні дії суду. Ухвалою судді від 17.02.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 06.03.2023. Встановлено відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачам встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділу - служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради. Ухвалою суду від 06.03.2023 зобов`язано виконавчий комітет Дрогобицької міської ради Львівської області розглянути питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та надати відповідний висновок. Провадження в справі зупинено. 27.04.2023 на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її малолітнього сина [PERSON] . Ухвалою суду від 27.04.2023 провадження в справі відновлено, призначено підготовче судове засідання на 28.04.2023. Представник позивача подав до суд заяву про розгляд справи у його відсутності та у відсутності його довірительки, позов підтримують повністю, просять такий задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про визнання позову. Представник третьої особи подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує повністю, просить такий задоволити. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено: [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, проте рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07.03.2023 шлюб між ними розірвано. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Органом опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради здійснено перевірку по факту ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків та вихованням сина та сформовано висновок про доцільність позбавлення останньої батьківських прав від 25.04.2023 №3-35/2293. У зазначеному вище висновку встановлено, що дитина [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON] , з його батьками за адресою: [ADDRESS] . З лютого 2022 року [PERSON] виїхала за межі України, більше року не цікавиться життям, здоров`ям та розвитком дитини, матеріально не утримує його. Крім цього, згідно постанови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.02.2023 [PERSON] притягалась до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків щодо виховання малолітнього сина [PERSON] . Як вбачається з нотаріально засвідченої заяви, [PERSON] не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] . Оцінка суду. Згідно частини другої статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття, а згідно ч. 1 статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 р. (набрала чинності для України 27 вересня 1991 р.), та ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 12 Закону України „Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі за ст.164 Сімейного Кодексу України - підставою позбавлення батьківських прав. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Способи та методи ухилення від обов`язку з виховання та утримання дитини зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 в п.16: „Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, треба розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками". За змістом роз`яснень, п.п.15, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року №3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно вимог ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві», слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-12, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що відповідачка протягом тривалого часу, систематично, свідомо, без поважних причин не виконувала належним чином і взагалі не виконує на цей час свої батьківські обов`язки по відношенню до сина, не цікавиться його долею протягом тривалого періоду часу, участі у його вихованні та розвитку не приймає, матеріально не допомагає, тобто контакту не підтримує, що стверджується доказами, долученими до матеріалів справи. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. ВС в постанові від 24.10.2018 по справі №761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Під час розгляду даної справи встановлено, що з моменту звернення позивача до суду з даним позовом (з 15.02.2023) відповідачка жодних спроб на відновлення відносин із сином не робить, наміру змінити своє ставлення до дитини не виявляє, більше того, надала нотаріально засвідчену заяву про позбавлення її батьківських прав, тобто, вона не лише ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а свідомо не бажає їх виконувати, а тому суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у її долі. Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає підстав для попередження відповідачки про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, а лише вважає за доцільне, роз`яснити останній положення ст.169 СК України, що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Відповідно до ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України). Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням матеріального становища позивача, який надає матеріальну допомогу дитині, однак самостійно не може повноцінно утримувати сина, оскільки несе інші витрати пов`язані з його фізичним, духовним та моральним розвитком, молодий вік відповідачки, а також те, що сторонами не представлено доказів того, що відповідачка працевлаштована та має змогу сплачувати аліменти в сумі, на яку претендує позивач, суд вважає, що в цій частині позов слід задоволити частково та стягувати з відповідачки на утримання дитини аліменти у розмірі по 2000 гривень щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення сином повноліття. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 2147,20 грн. (по 1073,60 грн. за кожну із позовних вимог).

Outcome: approved