Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

У липні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації в якому просить: - визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] ; - стягнути судові витрати. Позов з врахуванням доповнень до позовної заяви обґрунтований тим, що позивач являється власником двокімнатної квартири [ADDRESS] . Місце реєстрації та фактичне місце проживання позивача: [ADDRESS] . Так, з 1998 року до 29 вересня 2017 року власником квартири був чоловік позивача [PERSON] , в якій він був зареєстрований, але фактично проживав разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Після смерті чоловіка позивача [INFO] , позивач успадкувала квартиру покійного. У позивача є син - [PERSON] , який 25 жовтня 2010 року зареєстрував шлюб з [PERSON] (далі - Відповідач - 1). В шлюбі в них [INFO] народилась донька [PERSON] (далі - Відповідач 3). Також у відповідача - 1 є донька від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом з дитинства (далі - Відповідач - 2). У зв`язку з тим, що у сина позивача не було власного житла, він разом з відповідачем - 1, відповідачем - 2 та відповідачем - 3 фактично проживали в квартирі, а згодом відповідачі були зареєстровані в квартирі за усною згодою позивача та її покійного чоловіка. При цьому син позивача був постійно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Протягом подружнього життя та проживання в квартирі син позивача та відповідач - 1 працювали, обидва забезпечували родину, підтримували Квартиру в належному стані та обидва сплачували за спожиті комунальні послуги. Проте стосунки відповідача - 1 з позивачем та її покійним чоловіком були напруженими і неприязними. 20 жовтня 2016 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили 01 листопада 2016 року, шлюб між сином позивача та відповідачем - 1 було розірвано. Не дивлячись на це, син позивача та відповідачі продовжували фактично мешкати в квартирі і при цьому другі місце реєстрації не змінювали. Так, син позивача та відповідач - 1 домовились про те, що після розлучення він з відповідачами будуть продовжувати мешкати разом, оскільки спільна донька сина позивача та відповідача - 1 відповідач - 3 має відвідувати дитячий садок та підготовчі курси перед школою, а відповідач - 1 через складний робочий графік не має часу та можливості приділяти дитині час. Тому цей обов`язок взяв на себе син позивача, оскільки він вже з 2013 року не працював у зв`язку із погіршенням стану свого здоров`я, пов`язаних із вживанням наркотичних препаратів, і через це він став непрацездатним. Окрім того, відповідач - 1 та син позивача після розлучення усно домовились про те, що у зв`язку з неможливістю останнього працювати, підповідач - 1 за власною пропозицією, сама буде сплачувати за спожиті комунальні послуги по квартирі і не буде звертатись до суду про стягнення аліментів, а син позивача буде доглядати за відповідачем - 3, оскільки відповідач -1 не мала на це часу у зв`язку з великим навантаженням по роботі та незручним робочим графіком. Як було сказано вище, з квітня 2018 року позивач стала повноцінним власником квартири. Після смерті чоловіка вона не мала додаткового джерела доходу, а жила лише за рахунок власної пенсії. Оскільки необхідно було якимось чином забезпечити себе та допомагати сину з лікуванням від наркозалежності, позивач в якості додаткового джерела доходу, бажала здавати квартиру в оренду. Вона також як і покійний чоловік, намагалась мирно домовитись із відповідачем - 1 про її зняття з місця реєстрації квартири разом із дітьми з подальшим переїздом до батьків. Однак відповідач - 1 своєї позиції не змінювала, продовжувала настоювати на своєму і продовжувала з дітьми мешкати в квартирі. 14 жовтня 2018 року відповідачі без жодного повідомлення та пояснень зібрали всі свої особисті речі та виїхали з квартири, про що син позивача повідомив свою матір (позивача) телефоном. Після добровільного виселення відповідачів з квартири 14 жовтня 2018 року, позивачем було виявлено накопичення ними боргів за спожиті по ній комунальні послуги. 08 вересня 2020 року заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва, а також постановою Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року, якою заочне рішення Святошинського районного суду було залишено без змін, позов відповідачів було задоволено і дозволено їм вселитись в квартиру. 11 червня 2021 року відповідачів було примусово вселено до квартири за участю державних виконавців. Так, позивач, як власник квартири, бажає повністю реалізувати свої передбачені законом права власника: володіння, користування та розпорядження своїм майном, проте проживання в ній відповідачів являється обмеженням та перешкодою в їх втіленні. Більше того, станом на 01.10.2021 року відповідачі після їх вселення в квартиру від 11.06.2021 року та зробленого в ній ремонту не сплачують за спожиті комунальні послуги, що в свою чергу призвело до повторного накопичення боргів. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.07.2019 року у задоволенні клопотання представника позивача про відстрочення сплати судвого збору відмовлено. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.07.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.09.2019 року у справі відкрито провадження за загальними правилами та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.02.2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача про об`єднання в одне провадження цивільних справ відмовлено. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.07.2020 року у справі зупинено провадження до набрання законної сили судовим рішенням №759/18172/19. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.06.2021 року провадження у справі поновлено та призначено судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.02.2023 року визнано необярунтованою заяву представника відповідача про відвід судді Журибеді О.М. та матеріали справи передані до канцелярії для здійснення автоматичного розподілу іншому судді відповідно до ст. 33 ЦПК України. Ухвалою Святошинського районого суду м. Києва від 06.02.2023 року відмовлено в задоволення заяви представника відповідача про відвід судді Святошинського районного суду м. Києва Журибеди О.М. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтрималі в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві та доповненнях до неї. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в позовних вимогагах, посилаючись на доводи зазначені у відзиві. В судовому засіданні представник третьої особи Слободенюк А.Г., підтримала думку представника відповідача, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та просила ухвалити рішення на користь неповнолітньої дитини. Суд, вислухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши наявні у справі матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , яку остання успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину №5-96 від 04.04.2018 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.04.2018 року (а.с. 159 , 162 том 1). В судовому засіданні встановлено, що у позивача є син - [PERSON] , який 25.10.2010 року зареєстрував шлюб з [PERSON] . Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] . Також, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є донькою відповідача [PERSON] . Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА від 18.07.2019 року № 4181568, № 4181578, № 4181585, у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі [PERSON] з 18.09.2022 року, [PERSON] з 26.10.2010 року, [PERSON] з 02.10.2012 року (а.с. 17, 18, 19 том 1). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано (а.с. 164 том 1). Як вбачається з актів від 15.10.2018 року та 16.10.2018 року складених [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] які проживають за адресою: в будинку [ADDRESS] , відповідач [PERSON] виїхала зі спірної квартири 14 жовтня 2018 року (а.с. 9, 10, 11 , том 1). Згідно актів про відсутність доступу до помешкання від 12.04.2018 року, від 19.03.2019 року, від 18.01.2019 року, складеного [PERSON] в присутності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які проживають в будинку [ADDRESS] , вбачається, що зафіксовано відсутність достуу до спірної квартири, в якій відповідач [PERSON] зареєстрована та проживала останні 10 років (а.с. 43, 44, 45 том 1). Постановою Київського апеляційного суду від 18.05.2021 року заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08.09.2020 року про задоволення позову про вселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] залишено без змін (а.с. 100-103). Згідно довідки про стан заборгованості від 24.01.2022 року №01/08_00-10, складеної КК «Центр комунального сервісу, за адресою [ADDRESS] , наявна заборгованість за житлово-комунальні послуги станом на 01.01.222 року у загальному розмірі 11837, 37 грн. (а.с. 196 том 1). Також, згідно рахунку-повідомлення по спірній квартирі станом на 01.12.2021 року №2807040106 наявна заборгованість по сплаті за спожиті послуги, надані ПрАТ «АК «Київводоканал» (а.с. 197 том 1). Окрім цього, згідно рахунку-повідомлення від 26.07.2022 року станом на 01.07.2022 року про стан заборгованості по квартирі за адресою: [ADDRESS] вбачається заборгованість у розмірі 9528, 32 грн. (а.с. 218 том 1). В матеріалах справи, на спростування доводів позивача щодо не сплати відповідачем [PERSON] комунальнальних послуг за адресою спірної квартири, відповідачем на підтвердження оплати за житлово-комунальні послуги надано рахунки-повідомлення, квитанції (а.с. 26-67, том 2). Як вбачається з акту про встановлення факту проживання громадян від 04.12.2022 року, складеного [PERSON] в присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які проживають в будинку [ADDRESS] , проведено обстеження спірної квартири та виявлено, що відповідач [PERSON] та її діти фактично проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 68). Допитаний в судовому засіданні [PERSON] , який являється знайомим позивача [PERSON] , суду пояснив що донього звернулась [PERSON] для встановлення дверей, оскільки її невіста виїхала зі спірної квартири. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК Української РСР передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. В ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, до членів сім`ї позивача входять лише її батьки, покійний чоловік [PERSON] та син [PERSON] . Разом з тим, судом встановлено, що позивач є власником спірної квартири, у якій зареєстрована, але не проживає, оскільки постійно проживає в іншому жилому приміщенні. Відповідачі спільно з власником спірної квартири ніколи не проживали, спільним побутом не були пов`язані, що не заперечували представники сторін в судовому засіданні. Вселилася відповідач [PERSON] в спірну квартиру як дружина сина. Доказів того, що відповідачі вели спільне господарство, проживали однією сім`єю із власницею і були членом її сім`ї суду не надано. Тому право користування квартирою позивача у відповідачів виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України). Крім цього, відповідачі користувались квартирою в період обставини, яка мала істотне значення, а саме - перебування сина позивача та відповідача [PERSON] у шлюбі з 25 жовтня 2008 року. Оскільки шлюб між ними було розірвано від 20 жовтня 2016 року, тому припинилась дія обставини, яка мала істотне значення для користування відповідачами квартирою на правах сервітуту. Положення глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно з приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, відповідачі користувались спірною квартирою із згоди позивача під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, а тому, право користування відповідачами чужою квартирою також припинилось. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. В постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс 16 сформовано правовий висновок про те, що правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такий висновок узгоджується із постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), яка не вбачала підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Так як судом встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї для позивача як повноцінного власника квартири, спільного господарства з позивачем не вели, не сплачували за комунальні послуги по квартирі в повному обсязі за період їхнього проживання після розлучення та не проживали в квартирі з 14 жовтня 2018 року до примусового вселення 11 червня 2021 року, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved