Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

Позиція сторін у справі У листопаді 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора, Київської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої надмірною тривалістю досудового розслідування в кримінальному провадженні. В обґрунтування позову зазначив, що у провадженні Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Києві, перебуває на досудовому розслідуванні кримінальне провадження № 42020000000000413 від 05.03.2020 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, щодо прокурорів Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури (нині Обухівська окружна прокуратура Київської області) під час здійснення ними повноважень процесуального прокурора у кримінальному провадженні № 12017110140001062. Ухвалою слідчого судді Печорського районного суду м. Києва від 28.06.2022 (справа № 757/9837/22-к) повторно скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві. Павленка П.О. від 21.01.2022 про закриття вказаного кримінального провадження у зв`язку із закінчення строку досудового розслідування. Згідно висновків ухвали від 28.06.2022 саме досудове розслідування проводиться з порушенням ч.2 ст.9 КПК України в частині забезпечення всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, внаслідок чого не було встановлено, так і спростовано наявність низки обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для встановлення істини. Також, судом встановлено факт невиконання слідчим вказівок ухвали Печерського районного суду м. Києва від 03.12.2021, якою скасована попередня постанова про закриття кримінального провадження № 42020000000000413 від 05.03.2020 у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, а також необхідність у зверненні до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування. Крім того, відповідач № 1 Офіс Генерального прокурора, в особі службової особи Офісу Генерального прокурора, уповноваженої на прийняття і реєстрацію заяв чи повідомлень про кримінальне правопорушення в повній мірі не виконав ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.01.2020 (справа № 757/63197/19-к) та (свідомо чи за вказівкою) допустив порушення приписів п.2 ч.5 ст.214 КПК України - не вніс до ЄРДР відомості про прізвище заявника - [PERSON] , а у розділі Витягу «ПІП потерпілого, заявника» зазначив - «ІНШІ» . Тим самим, через невідомий позивачу умисел службової особи Офісу Генерального прокурора, він протиправно був позбавлений будь-якого статусу у кримінальному провадженні і відповідно позбавлений прав заявника чи потерпілого під час досудового розслідування. Слідчий не повідомив про початок досудового розслідування, а відтак позивач не міг знати про хід досудового розслідування та вчиняти інші процесуальні дії (заявляти клопотання, надавати докази по справі тощо). Жодного разу він не був допитаний слідчим ні в якій якості. Жодного разу не були допитані і фігуранти у справі - прокурори Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури (нині Обухівська окружна прокуратура Київської області). Відомості про їх допит у постановах про закриття кримінального провадження відсутні. У постановах про закриття кримінального провадження відсутні відомості про звернення слідчого до Офісу Генерального прокурора про вжиті заходи реагування до вказаних вище процесуальних прокурорів. Позивачу не повідомлялося про відновлення досудового розслідування після скасування судом постанови про закриття кримінального провадження. Тим самим йому не надано можливості долучити до справи документи, які доказують факт нанесення матеріальних і моральних збитків у даному кримінальному провадженні, пов`язаних з неодноразовою неявкою прокурорів у судові засідання. Прокуратура, яка кримінальним процесуальним законом зобов`язана здійснювати нагляд за дотриманням законності під час досудового розслідування, не відреагувала на порушення засад законності та публічності, які задекларовані КПК України та ст.2 Конвенції з прав людини, чим фактично самоусунулася від своїх процесуальних обов`язків. З урахуванням часу звернення до Офісу Генерального прокурора із повідомленням про злочин від 25.11.2019, яке зареєстровано за вх. № 41, тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42020000000000413 склала два роки і одинадцять місяців. За цей час судом (справа № 757/63197/19-к) зобов`язано уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора виконати вимоги ст.214 КПК України за заявою [PERSON] від 25.11.2019 та два рази слідчий приймав процесуальне рішення про закриття даного кримінального провадження, які були скасовані судовими ухвалами слідчого судді. Бездіяльність слідчих, процесуальних прокурорів під час проведення досудового розслідування кримінального провадження № 42020000000000413 від 05.03.20206 - є психотравмуючою для [PERSON] , внаслідок якої йому спричинено значні довготривалі психологічні та душевні страждання та стреси, що є основою правового поняття моральної шкоди, яку я оцінюю виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за 2022 рік: 6 500 грн/міс х 35 міс. = 227 500 грн. Матеріальні витрати (збитки) полягають у витратах пов`язаних з: відвідуванням Офісу Генерального прокурора та суду з м. Василькова до м. Києва та до м. Василькова: 76 грн. х 5 поїздок = 380 грн; Поштовими відправленнями на 86 грн.; Ксерокопіювання - 21 арк. х 2 грн.= 42 грн; Всього 380 + 86 + 42 =508 грн. ТУ ДБР, розташоване в місті Києві, подало відзив на позов, в якому зазначило, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу причинно-наслідкового зв`язку між завданою йому шкодою, яка виразилась в певного роду моральних стражданнях, та діями з боку слідчого під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 42020000000000413. Позивач не надав належних доказів на підтвердження обсягу страждань, яких він зазнав, у зв`язку з діями відповідача в цілому та стосовно характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), що свідчить про необґрунтованість позовних вимог. Не надано позивачем до суду і чіткого, обґрунтованого розрахунку заявленого розміру моральної та матеріальної шкоди із документальним підтвердженням понесення такої шкоди, а лише зазначено, що розмір шкоди складає 228 008,00 грн. Офіс Генерального прокурора подав відзив на позов, в якому зазначив, що оскарження позивачем до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) у кримінальному провадженні, в порядку вимог КПК України, є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності прокурора під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, і навіть сам факт задоволення таких скарг не свідчить про протиправність дій органів досудового слідства та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Процедура розгляду скарги та форма прийнятого слідчим суддею рішення не передбачає встановлення у ньому протиправності поведінки. На даний час відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, окрім іншого, прокурора вищого рівня, до компетенції якого згідно зі ст. 308 КПК України відноситься розгляд скарг щодо недотримання слідчим або прокурором розумних строків або допущення будь- яких інших процесуальних порушень, якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання своїх службових обов`язків уповноваженими особами прокуратури під час здійснення процесуального керівництва досудового розслідування. Ухвали судів у кримінальному судочинстві не є преюдиціальними для даного суду цивільної юрисдикції, а всі складові елементи цивільно-правової відповідальності підлягають доведенню позивачем на загальних підставах. ДКС України подала до суду відзив на позов, в якому зазначила, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, у тому числі про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і сам по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями органу ДБР, про які вказано у позові, та настанням шкоди. Київська обласна прокуратура подала відзив на позов, в якому зазначила, що cам факт звернень позивача до слідчого судді щодо визнання бездіяльності досудового органу під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42020000000000413, не спричиняє наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів завдали йому моральної шкоди. Контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого винесені ухвали слідчого судді, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до цивільно-правової відповідальності. Позивачем не зазначено у позові, яким чином допущено бездіяльність саме Київської обласної прокуратури, в який проміжок часу та за яких обставин, враховуючи, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42020000000000413 здійснювалося у відповідності до вимог КПК України. [PERSON] подав до суду відповідь на відзив ТУ ДБР, розташованого в місті Києві, в якій зазначив, що у відзиві допущено перекручення предмету позову, що привело до іншого спрямування доводів відзиву. Предметом позову зазначено - про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої надмірною тривалістю досудового розслідування в кримінальному провадженні №42020000000000413 від 05.03.2020. В той час, відзив містить іншу інформацію - про стягнення матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури та відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури. Закриваючи кримінальне провадження за п.10 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК України, слідчий під час досудового розслідування фактично не вчиняв жодних слідчих (розшукових) дій, що констатовано судом. ТУ ДБР, розташоване у місті Києві, подало до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначило, що у відзиві на позовну заяву [PERSON] ТУ ДБР у м. Києві апелює запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, а не «перекручує» предмет позову. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали, просили задовольнити. Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін у судове засідання для розгляду справи по суті. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Встановлено, що Другим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42020000000000413 від 05.03.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. Вказані відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24.01.2020, якою зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] щодо можливого неналежного виконання службовими особами Васильківського відділу Києво - Святошинської місцевої прокуратури своїх службових обов`язків. Постановою слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві Павленка Павла Олександровича від 05 травня 2021 року кримінальне провадження № 42020000000000413 від 05.03.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України - закрито на підставі п. 10 абзацу 14 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування у кримінальному провадженні, визначеного статтею 219 КПК України. У вказаній постанові зазначено, що строк досудового розслідування закінчився, жодній особі не повідомлено про підозру, а відтак кримінальне провадження підлягає закриттю. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2021 року у справі № 757/39901/21-к постанову слідчого другого слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, Павленка Павла Олександровича від 05.05.2021 про закриття кримінального провадження № 42020000000000413 скасовано. Слідчим суддею зазначено, що протягом тривалого часу, який істотно перевершив розумні строки розгляду скарги, органом досудового розслідування не було вжито заходів до доведення законності і обґрунтованості прийнятого слідчим рішення про закриття кримінального провадження. На підставі вказаної ухвали слідчого судді кримінальне провадження № 42020000000000413 від 05.03.2020 відновлене 21 січня 2022 року. Того ж дня, 21 січня 2022 року слідчим другого слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, Павленком Павлом Олександровичем винесено постанову про закриття кримінального провадження № 42020000000000413 від 05.03.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України на підставі п. 10 абзацу 14 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування у кримінальному провадженні, визначеного статтею 219 КПК України. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28 червня 2022 року у справі № 757/9837/22-к скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Києві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві Павленка Павла Олександровича від 21.01.2022року про закриття кримінального провадження №42020000000000413 від 05.03.2020року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, на підставі п.10 абзацу 14 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування у кримінальному провадженні, визначеного статтею 219 КПК України. Скасовуючи вдруге постанову слідчого, слідчий суддя виходив з наступного: - слідчим при закритті кримінального провадження зазначених вимог закону не дотримано, досудове розслідування на підставі заяви [PERSON] у даному кримінальному провадженні було проведено з порушенням ст. 9 КПК України в частині забезпечення всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, внаслідок чого не було встановлено, так і спростовано існування ряду обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для встановлення істини у даному кримінальному провадженні; - слідчим, без дослідження всіх обставин вчинення вказаного кримінального правопорушення, зокрема доказування події правопорушення та наведення відповідних мотивів на обґрунтування кримінально-правової кваліфікації, що безпосередньо впливає на обчислення строків досудового розслідування у кримінальному провадженні, передбачених ст.219 КПК України, передчасно було прийнято рішення про закриття кримінального провадження з підстав закінчення строків досудового розслідування; - при прийнятті постанови про закриття кримінального провадження слідчим не були враховані вказівки, викладені в ухвалі печерського районного суду м. Києва від 03.12.2021року, якою була скасована попередня постанова про закриття кримінального провадження від 05.05.2021року; - слідчим не надано жодної оцінки зібраним доказам та необхідності проведення будь-яких слідчих дій, з метою повного, всебічного та об`єктивного розслідування даного кримінального провадження, а також необхідності у зв`язку з цим, звернення до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування; - таким чином, після внесення відомостей до ЄРДР до часу прийняття оскаржуваної постанови, органом досудового розслідування не вчинялося жодних слідчих (розшукових) чи процесуальних дій, що свідчить про умисне затягування органом досудового розслідування строку проведення досудового слідства. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Тож ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Позивач, звертаючись до суду з позовом, пов`язував завдання йому моральних страждань неналежним здійсненням органами досудового слідства розслідування кримінального провадження, зокрема надмірною тривалістю досудового розслідування. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За невстановлення підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). За приписами частини першої 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України) Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Враховуючи те, що у цій справі немає підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини шостої статті 1176 ЦК України. За приписами частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] обґрунтовував його тим, бездіяльність слідчих, процесуальних прокурорів під час проведення досудового розслідування кримінального провадження № 42020000000000413 від 05.03.20206 - є психотравмуючою для нього, внаслідок якої йому спричинено значні довготривалі психологічні та душевні страждання та стреси, а також він зазнав майнових втрат на дорогу, поштові відправлення та ксеропопіювання. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 27 вересня 1999 року у справі «Smith and Grady v. The UK», заяви № 33985/96 і № 33986/96; від 18 грудня 1996 року у справі «Aksoy v. Turkey», заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ зазначив, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Суд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Pelissier and Sassi v France»; $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Матеріалами справи підтверджується та обставина, що з моменту внесення 05 березня 2020 року відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24.01.2020, тобто за спливом більше трьох років після початку кримінального провадження, органом досудового розслідування не вчинялося жодних слідчих (розшукових) чи процесуальних дій, що свідчить про умисне затягування органом досудового розслідування строку проведення досудового слідства. Під час розгляду справи відповідачами не надано жодних належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності чи по окремо свідчили про зворотне, а відтак суд відхиляє їх доводи про те, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності прокурора під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Крім того, судом встановлено, що після скасування постанови про закриття кримінального провадження, кримінальне провадження відновлене слідчим 21 січня 2022 року та того ж дня, без проведення будь-яких слідчих (розшукових) чи процесуальних дій вдруге закрито на підставі п. 10 абзацу 14 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування у кримінальному провадженні, визначеного статтею 219 КПК України. При цьому, орган досудового розслідування безпідставно не вжив заходів щодо звернення до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування. Встановлені судом обставини свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування у справі внаслідок протиправної бездіяльності органу досудового розслідування, а тому суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю у спірних правовідносинах, потребою у відвідуванні органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. У постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що розмір відшкодування моральної шкоди залежить від глибини фізичного болю та страждань, які були заподіяні особі. Суд дійшов висновку про наявність підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачеві завдану йому моральну шкоду у зв`язку з неефективністю і надмірною тривалістю ведення досудового розслідування кримінального провадження, у якому позивач є заявником. Держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції. Держава бере участь як у приватних, так і публічних відносинах. У правових відносинах держава розглядається як цілісний орган, усі структурні підрозділи якого мають ефективно функціонувати. У ситуації, коли органи держави здійснюють із порушенням усіх розумних строків досудове розслідування, суд приходить до висновку про неефективність усього механізму державного управління стосовно позивача в цілому, так і про неефективність досудового розслідування, в якому позивач є заявником. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд, враховуючи практику ЄСПЛ, принципи розумності та справедливості, вважає за доцільне присудити позивачеві 5 000, 00 грн. При цьому не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження заявленого ним розміру витрат на дорогу, поштові відправлення та ксеропопіювання, а також що ці витрати пов`язані з протиправною бездіяльністю відповідача.

Outcome: partial