Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

Заступник військового прокурора Центрального регіону України (після перейменування - заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону) в інтересах держави в особі Служби безпеки України (далі -Позивач) звернувся до суду з позовом, про визнання нечинним та скасування протоколу засідання, визнання нечинним та скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування реєстраційного запису та усунення перешкод у користуванні квартирою, в якому просив, з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог та уточненням позовних вимог визнати нечинним та скасувати протокол засідання № 18 від 29.12.2002 р. житлово-побутової комісії Центрального управління Служби безпеки України, у частині прийняття рішення про виключення квартири [ADDRESS] зі складу службового житла Служби безпеки України та виділення її для постійного проживання [PERSON] ; визнати нечинним та скасувати розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації № 128 від 09.03.2010 р. про виключення із числа службових трикімнатну квартиру [ADDRESS] ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , скасувати реєстраційний запис № 14390869 від 27.04.2016 р. про право власності на квартиру [ADDRESS] , власник [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , паспорт [NUMBER] виданий 31.03.2000 р.), усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , стягнути з відповідачів судовий збір. В обґрунтування позову посилається, що надання [PERSON] квартири [ADDRESS] для постійного проживання проведено із порушенням житлового законодавства. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.12.2016 р. відкрито провадження у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.12.2016 р. задовлено заяву позивача про забезпечення позову, а саме накоалено арешт на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , заборонивши будь-яким особам її відчуження у будь-який спосіб. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.02.2017 р. ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08.12.2016 р. залишено без змін. 26.04.2017 р. в судовому засіданні було подану уточнену позовну заяву Заступника військового прокурора Центрального регіону України (після перейменування - заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону) в інтересах держави в особі Служби безпеки України та заперечення проти позову третьої особи на боці відповідача [PERSON] . Ухвалою від Печерського районного суду м. Києва від 13.05.2017 р.уточнену позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.06.2017 р. уточнену позовну заяву вважати неподаною та повернуто позивачеві. 10.07.2017 р. в судовому засіданні надіййшла заява про збільшення позовних вимог Заступника військового прокурора Центрального регіону України (після перейменування - заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону) в інтересах держави в особі Служби безпеки України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.07.2017 р. позовну заяву залишено без руху. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2017 р. справу передано на розгляд судді Підпалому В.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2017 р. справу прийнято до свого провадження. 19.03.2018 р. на адресу суду надійшов відзив на позов відповідача Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. 23.04.2018 р. на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог Заступника військового прокурора Центрального регіону України (після перейменування - заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону) в інтересах держави в особі Служби безпеки України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.08.2019 р. закрито підготовче провадження та призначити цивільну до судового розгляду по суті. 12.12.2019 р. в судовому засідання подано заяву про зміну предмету та підставу позову Заступника військового прокурора Центрального регіону України (після перейменування - заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону) в інтересах держави в особі Служби безпеки України, яка була уточнена 05.03.2020 р. заявою Заступника війського прокурора Центрального регіону України (після перейменування - заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону) в інтересах держави в особі Служби безпеки України, якою змінено тільки предмет позову, а не підстави, а саме: визнати нечинним та скасувати протокол засідання № 18 від 29.12.2009 р. житлово-побутової комісії Центрального управління СБ України, в частині прийняття рішеня про виключення квартири [ADDRESS] зі складу службового житла СБ України та виділення її для потійного проживання [PERSON] ; визнати нечинним та скасувати розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації № 128 від 09.03.2010 . про виключення із числа службових трикімнатної квартири [ADDRESS] ; визнати недійсним свідоцтво про право власноті на квартиру [ADDRESS] від 15.06.2010 р. Серії [NUMBER] та усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] ; скасувати реєстраційний запис № 14390869 від 27.04.201 р. про право власності на квартиру [ADDRESS] , власник [PERSON] ; усунути перешколу у користуванні квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2020 р. залучено третю особу Приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Семенову Ганну Володимирівну. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.05.2021 р. уточнену позовну заяву залишено без руху. 25.06.2021 р. на адресу суду надійшла уточнена позовна заява Заступника військового прокурора Центрального регіону України (після перейменування - заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону) в інтересах держави в особі Служби безпеки України. 09.07.2021 р. на адресу суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. 19.07.2017 р. на адресу суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву[PERSON]. 20.07.2017 р. на алресу суду надійшли пояснення третьої особи [PERSON] 24.06.2021 р. надійшла заява Заступника військового прокурора Центрального регіону України (після перейменування - заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону) в інтересах держави в особі Служби безпеки України на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 18.05.2021 р. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.11.2021 р.розгляд справи почато спочатку. 07.12.2021 р. на адресу суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву представника відповідача [PERSON] та пояснення представника третьої особи [PERSON] - адвоката Єлманової В.А. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2022 р. закрито підготовче провадження та призначити цивільну до судового розгляду по суті. Прокурори, які діють в інтересах держави, представники позивача Служби безпеки України в судовому засіданні позов підтримали. Представники відповідачів надали відзив, в судовому засіданні просили відмовити в позові. Третя особа [PERSON] , представники третіх осіб надали письмові посянення, в судовому засіданні просили відмовити в позові. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до слідуючого. Судом встановлено, що до компетенції Служби безпеки України віднесені повноваження щодо забезпечення прозорості механізму надання житла співробітникам та членам їх сімей, контролю за дотриманням вимог чинного законодавства про веденні обліку співробітників, які потребують поліпшення житлових умов, розподілу та використання житлової площі. Так, Службою безпеки України в даному випадку не було прийнято необхідних заходів щодо захисту інтересів Держави, відновлення законності та справедливості, відшкодування збитків у зазначених правовідносинах. Оскаржуваний протокол засідання № 18 від 29.12.2009 р. житлово-побутової комісії Центрального управління СБУ, в частині прийняття рішення про виключення квартири [ADDRESS] зі складу службового житла Служби безпеки України та виділення її для постійного місця проживання [PERSON] , суперечить ст.ст. 42,43,47,48 Житлового кодексу Української РСР, п.п. 4.1, 4.2,4.5,5.22 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБ України від 06.11.2007 р. № 792. Відповідно до акту прийому-передачі № 1/338 від 22.10.2009 р. Службі безпеці України ТОВ «Будова-Центр-1» передано 4 квартири ([NUMBER], [ADDRESS] , [ADDRESS] , [NUMBER]) по [ADDRESS] . 23.10.2009 р. відповідно до розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації № 790, на підставі звернення Служби безпеки України, вказані вище квартири включені до числа службового житлового фонду Служби безпеки України. 10.11.2009 р. Шевченківської районною у м. Києві державною адміністрацією [PERSON] видано службовий ордер на право зайняття службової квартири [ADDRESS] . Рішенням житлово-побутової комісії Центрального управління СБ України від 29.12.2009 р. № 18 на підставі звернення [PERSON] та у відповідності до п. 5.22 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Служби безпеки України № 792 від 06.11.2007 р. (в редакції від 23.11.2008 р., чинній на час прийняття рішення) прийнято рішення про виключення з числа службових квартири [ADDRESS] та надання її для постійного проживання [PERSON] на сім`ю з трьох чоловік (він, дружина, син). 09.03.2010 р. розпорядженням Печерської районної у м. Києві державної адміністрації № 128, на підставі клопотання керівництва Центрального управління СБ України, вказану квартиру виключено з числа службових. Після цього, [PERSON] подав заяву до відділу приватизації Печерської районної у м. Києві державної адміністрації із проханням оформити право власності на зазначену вище квартиру на свою дружину - [PERSON] . 15.06.2010 р. дружиною отримано свідоцтво про приватизацію квартири [ADDRESS] . Співробітники та члени їх сімей забезпечуються житловим приміщенням для постійного проживання згідно з чергою, яка визначається часом зарахування на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов. Також, згідно п. 5.22 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Служби безпеки України № 792 від 06.11.2007 р. (в редакції від 23.11.2008 р., чинній на час прийняття рішення) за бажанням співробітника або особи, звільненої з військової служби в СБ України, що перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та проживає у службовому житловому приміщенні, це житлове приміщення може бути надано для постійного проживання шляхом виключення його з числа службових. Позивач вважає, що в порушення вимог ст.ст. 42, 43, 47, 48 Житлового кодексу Української РСР (в редакції від 30.04.2009 р., чинній на час прийняття рішення), п. 4.1, 4.2, 4.5, Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Служби Безпеки України № 792 від 06.11.2007 р. (в редакції від 23.11.2008 р., чинній на час прийняття рішення)прийнято рішення про виделення житла у м. Києві [PERSON] для постійного проживання, 29.12.2009 р. складом житлово-побутової комісії ЦУ СБ України за відсутності перебування на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов [PERSON] прийнято рішення про виділення йому для постійного проживання квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2016 р. накладено арешт на нерухоме майно у вигляді заборони відчуження квартири [ADDRESS] у будь-який спосіб будь-якій особі. Під час реєстрації вказаної заборони було виявлено, що зазначена квартира на даний час на прав власності належить [PERSON] , на підставі договору-купівлі продажу від 27.04.2016 р., завіреного приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В., відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого мана щодо об`єкта нерухомого мана № 86470897 від 05.05.2017 р. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 27 Закону України «Про Службу безпеки України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України. Військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства. Право на пільги зберігається за військовослужбовцями Служби безпеки України, яких звільнено зі служби за віком, через хворобу або за вислугою років. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, військовослужбовці забезпечуються жилими приміщеннями державою. Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх сімей, які проживають разом з ними, надається жиле приміщення, що має відповідати вимогам статті 50 Житлового кодексу України. До одержання постійного жилого приміщення військовослужбовцям, зазначеним у цьому пункті, надаються службові жилі приміщення. Відповідно до частини першої статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до пункту 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 (далі - Положення № 37), тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення. У пункті 6 Положення № 37 передбачено, що жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Самий лише факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в містіРади народних депутатів. Отже, виключення жилого приміщення з числа службових здійснюється на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради (місцевої ради). Рішення про виключення спірної квартири з числа службових ухвалювалося за зверненням клопотання керівництва Центрального управління СБ України як повноважного суб`єкта у віданні (оперативному управлінні) якого перебувало це державне майно, оскількипитання виключення житлового приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання відповідного органу, за яким житло закріплене, як службове. Подальше оскарження зазначеного рішення свідчить про суперечливу поведінку органу державної влади - в системі установ Служби безпеки України, яка фактично оскаржує свої дії, спрямовані на виключення спірного житла зі складу службового житлового фонду. Згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України). Фізична або юридична особа може набути право власності уразі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом (стаття 345 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 4 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення в будівлях, що належать державі, є державним житловим фондом. Згідно з частиною першою статті 5 ЖК Української РСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником (стаття 18 ЖК Української РСР). Частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі - в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Частинами першою, третьою, п`ятою, дев`ятою та десятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону. Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону. Згідно з пунктами 2, 13, 14, 17 Положення № 56 (тут і далі - в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною виконавчою владою, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Державний житловий фонд, який перебуває в повному господарському віданні або в оперативному управлінні державних підприємств, установ та організацій, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до пункту 3 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16.04.2009 р. у справі № 1-9/2009, зазначено, що гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу зазначених конституційних положень ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, якою встановлено, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. Тож громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, а рішення про приватизацію приймає уповноважений на це орган, створений місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, й передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Отже, відповідний державний житловий фонд, до складу якого входить спірна квартира, не передано у комунальну власність чи у розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації. Спірна квартира на час здійснення її приватизації належала державі на праві загальнодержавної власності в особі СБУкраїни. Конституція України, прийнята 28.06.1996 р. як Основний Закон держави, принципово відокремила комунальну власність від державної власності, визначивши коло об`єктів та суб`єктів - уповноважених органів на розпорядження майном, в залежності від того, в комунальній чи державній власності перебуває таке майно. Державним майном після запровадження Конституції України та реалізації її положень почало вважатися лише те майно, що знаходиться у власності держави та перебуває у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій чи установ. До комунальної власності відноситься майно, належне певній територіальній громаді міста, селища або села, яка самостійно або через створені нею органи здійснює управління об`єктами права комунальної власності. Тож розпорядження органами місцевого самоврядування державним майном, за загальним правилом та без спеціального делегування повноважень або доручення, є неможливим, оскільки порушуватиме конституційні принципи. У статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та у пункті 13 Положення № 56 не міститься вказівка на те, що органи приватизації, створені місцевою державною виконавчою владою та органами місцевого самоврядування, можуть здійснювати приватизацію державного житлового фонду, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій чи установ. У наведених положеннях законодавства для суб`єкта владних повноважень визначено міру дозволеної поведінки, що, враховуючи положення статті 19 Конституції України, зміст правила частини першої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і пункту 13 Положення № 56, потрібно розуміти таким чином, що вони не встановлюють дискрецію для органів приватизації, створених органами місцевого самоврядування, на вирішення питання про приватизацію не лише житлового фонду, який перебуває у комунальній власності, а й державного житлового фонду, який належить на праві державної власності і знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій чи установ. Ці норми права встановлюють імперативне правило, що підлягає виконанню, за змістом якого приватизація державного житлового фонду, який належить на праві державної власності і перебуває у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій чи установ, здійснюється органами приватизації, створеними саме цими підприємствами, установами чи організаціями. Отже, за змістом частини першої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 13 Положення № 56 приватизація державного житлового фонду, який знаходиться у комунальній власності, здійснюється уповноваженими на це органами, створеними органами місцевого самоврядування, а у разі якщо державний житловий фонд перебуває у державній власності та перебуває у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій чи установ, тоді уповноваженим органом приватизації належного їм державного житлового фонду буде орган приватизації, створений в таких державних підприємствах, організаціях чи установах, за якими закріплене таке житло. З огляду на те, що приватизація проведена з порушенням законодавства, розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 15.06.2010 р. року про надання [PERSON] дозволу на приватизацію спірної квартири є незаконним, тому наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру від 15.06.2010 р.Серії [NUMBER] та скасування державної реєстрації права власності. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині другій статті 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Водночас законодавець передбачив, що такий перелік не є вичерпним, та надав право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина третя статті 16 ЦК України). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми права у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11.09.2018 р. у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30.01.2019 р. у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18) та інших звернуто увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У додатку № 1 до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02. 2002 р. № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 р. за № 157/6445 (далі - Тимчасове положення № 7/5), міститься Перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна (далі - Перелік), у пункті 7 якого до таких правовстановлювальних документів віднесено свідоцтва про право власності, видані органами приватизації наймачам квартир у державному житловому фонді. Отже, саме свідоцтво про право власності, видане органами приватизації наймачам квартир у державному житловому фонді, є правовою підставою для набуття права власності та здійснення державної реєстрації права власності, тобто є правовстановлюючим документом, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється. У пункті 109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 р. у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) звернуто увагу на те, що: «Рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2019 р. у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 15.10.2019 р. у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19), від 22.01.2020 р. у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 01.02.2020 р. у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору потрібно виходити з принципу «jura novit curia» - «суд знає закони» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 р. у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19), від 04.12.2019 р. у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), від 11.09.2019 р. у справі № 487/10132/14-ц (провадження№ 14-364цс19) та інші). Тому суд, незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення». З наведеного можна зробити висновок, що ефективним способом захисту порушеного права позивача буде визнання недійсним свідоцтва від 15.06.2010 р. року Серії [NUMBER] про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , видане Відділом приватизації державного житлового фонду Печерької районної у м. Києві державної адміністрації, яке є правовстановлюючим документом, а пред`явлення вимоги про визнання незаконним (недійсним) відповідного розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, яким [PERSON] надано дозвіл на приватизацію квартири, не може бути підставою для відмови в позові, оскільки оцінка рішенню органу приватизації надана при розгляді спору про визнання недійсним свідоцтва про право власності. Можливість оспорювання свідоцтва про право власності, виданого органами приватизації, підтверджується практикою Великої Палати Верховного Суду, зокрема, постановами від 03.07.2019 р. у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19), від 12.12.2018 р. усправі № 644/7422/16-ц (провадження № 14-363цс18) та Верховного Суду, зокрема, постановою від 07.10.2020 р. у справі № 367/8010/16 (провадження № 61-32156св18). У постанові Верховного Суду від 27.05.2020 р. у справі № 442/2771/17 (провадження № 61-38011св18) зазначено, що видача свідоцтва про право власності передбачена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. № 868 (далі - Порядок № 868) (в редакції, чинній на час видання спірного свідоцтва). Згідно з пунктом 24 Порядку № 868 у випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Реєстру та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Реєстру, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. З огляду на викладене колегія суддів зробила висновок, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто, оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Отже, для скасування свідоцтва про право власності на приватизоване майно має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу приватизації, на підставі якого було видано таке свідоцтво. Подібні висновки також містяться у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 р. у справі № 917/927/17, від 27.06.2018 р. у справі № 925/797/17, від 05.02.2020 р. у справі № 904/750/19, від 09.03.2021 р. у справі № 756/4120/16-ц (провадження № 61-7721св20). Проте у зазначених справах є відмінними фактичні обставини справи, оскільки оспорювалися свідоцтва про право власності, які були видані не органом приватизації, також нетотожним є правове регулювання, зумовлене оспорюванням свідоцтв, виданих в різних часовий проміжок. Постанова Верховного Суду від 27.05.2020 р. у справі № 442/2771/17 (провадження № 61-38011св18) також не є релевантною до правовідносин, які виникли у справі, що переглядається, оскільки на час видання свідоцтва про право власності у цій справі діяло Тимчасове положення № 7/5, а на час видання свідоцтва про право власності у справі № 442/2771/17 було чинним Положення № 868. Крім того, у постанові у справі № 442/2771/17 суд касаційної інстанції застосував пункт 24 Положення № 868 яким передбачено формування державним реєстратором свідоцтва про право власності на нерухоме майно після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, та зробив висновок про те, що таке свідоцтво не є правовстановлюючим документом, тому правомірним способом захисту є виключно оскарження рішення органу, на підставі якого було видано свідоцтво про право власності. Тимчасове положення № 7/5 на відміну від Положення № 868 не передбачало формування державним реєстратором свідоцтва про право власності на нерухоме майно після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності та передбачало, що свідоцтво про право власності майно видається органами місцевого самоврядування, органами приватизації чи Державним управлінням справами. У справі ж, що розглядається, свідоцтво про право власності було видане органом приватизації та відповідно до правил Тимчасового положення № 7/5 є правовстановлюючим документом, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] . Тому, врахувавши правову природу оспорюваного у цьому спорі свідоцтва про право власності на житло, час його видання та правове регулювання, чинне під час його видання, правомірним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є оспорення цього свідоцтва у судовому порядку. Варто зазначити, що витребування спірного майна у цій справі також є неможливим, оскільки положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна до такого неправомірного вибуття з володіння власника не існувало будь-яких правових відносин. Між учасниками спору у справі, що розглядається, існували не абсолютні, а відносні правові відносини, що виникли в результаті приватизації, [PERSON] є першим набувачем спірного майна після втрати цього майна його власником, тому застосування будь-яких речово-правових способів захисту для відновлення порушених прав держави у цьому спорі є неможливим. Подібної точки зору до споріднених правових відносин та щодо визначення природи приватизації висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 р. у справі № 473/1433/18 (провадження№ 14-35цс20), у пункті 27 якої зазначено, що з юридичної точки зору приватизація - це майновий правочин, змістом якого є оплатне, частково оплатне або безоплатне відчуження державного та комунального майна. Оскільки безоплатна приватизація державного житлового фонду як правочин згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» набуває зовнішнього вираження у формі свідоцтва про право власності на квартиру, то ефективним способом захисту порушених прав позивача буде визнання такого свідоцтва недійсним. З огляду на те, що у цій справі рішення про приватизацію спірного житла прийнято неуповноваженим на те органом, та на те, що обрані позивачем способи захисту його порушених прав є правомірними та приведуть до ефективного поновлення цих прав, тому позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру від 15.06.2010 р. Серії [NUMBER] та скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру підлягають задоволенню. Задоволення зазначених вимог не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки [PERSON] , який звернувсяя до неуповноваженого органу приватизації, мав знати про порушення процедури приватизації спірної квартири, належної державі на праві загальнодержавної власності в особі СБУ, тому він не повинен був мати правомірних очікувань на набуття у власність цієї квартири. Враховуючи, що державний житловий фонд, до складу якого входить спірна квартира, не було передано у комунальну власність чи у розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, тобто квартира на час здійснення приватизації належала на праві власності державі в особі СБУ, то належним органом, який вирішує питання про приватизацію спірної квартири, є відповідний орган, створений у складі СБУ, у повному господарському віданні або оперативному управлінні якого перебуває відомчий державний житловий фонд, проте рішення про приватизацію спірного житла прийнято неуповноваженим органом, тому наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру від 15.06.2010 р. Серії [NUMBER] про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , видане Відділом приватизації державного житлового фонду Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 18.06.2010 р., скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 04.03.2013 року, скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 27.04. 2016 р. Приписами ч.1 статті 4 ЦПК України, ч.1 статті 16 ЦК України регламентовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Вказана норма права визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Виходячи із наведеного, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Частиною першою статті 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи, що спірна квартира на час здійснення приватизації належала на праві власності державі та перебувала у віданні (управлінні) СБУкраїни, то саме власник або уповноважений ним орган вправі був вирішувати питання про передачу її у власність [PERSON] . Отже, належним органом, який вправі був вирішувати питання про приватизацію спірної квартири, є відповідний орган, створений у структурі органів (складі) СБУкраїни, у повному господарському віданні або оперативному управлінні якого перебуває відповідний відомчий державний житловий фонд. Викладене дає підстави для висновку, що належним органом приватизації житла не ухвалювалося рішення про приватизацію спірної квартири чи про відмову у приватизації, а орган приватизації Печерської районної у м. Києві державної адміністрації під час постановлення розпорядження про надання дозволу [PERSON] на приватизацію квартири діяв поза межами своєї компетенції. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов до висновку, що вимоги Позивача підлягають задоволенню частково. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, вказана сума судового збору з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню в розмірі 45 166,90 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial