Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , вимогами якого просить: розірвати шлюб укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований Сторожинецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі Чернівецької області 04 вересня 2021 року; неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишити на проживання з матір`ю; стягувати з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 6 000,00 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття; стягувати з відповідача на її користь аліменти у розмірі 3 000,00 гривень щомісячно, до досягнення сином - [PERSON] , [INFO] трьох років; судові витрати покласти відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 04 вересня 2021 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . З часу одруження спільне життя у них не склалося. Будучи вагітною і після пологів вона неодноразово зазнавала психологічне і фізичне насилля з боку чоловіка, який часто перебував у стані алкогольного сп`яніння. На домовлених попередньо партнерських пологах чоловік присутній не був. З пологового будинку чоловік її забрав тільки після наполягань, однак без особливого ентузіазму, при чому одразу поїхав у справах на 5 днів. З лютого 2022 року відповідач проживає з іншою жінкою і з того часу не бере жодної участі у вихованні і догляді за сином та припинив надавати будь-які кошти на його утримання. Попередньо вони обумовили необхідність розірвання шлюбу, однак з того часу відповідач не бажає з ними спілкуватися та заблокував її контакт. За таких обставин подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим. Тому в їхніх інтересах та в інтересах їх сина потрібно розірвати шлюб. Враховуючи інтереси неповнолітнього сина, який проживає разом з нею, а також те, що житлом вона забезпечена та має у власності двокімнатну квартиру, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав, вважає за необхідне залишити проживати його разом з нею. Обґрунтовуючи вимоги про стягнення аліментів позивачка покликалася на те, що відповідач припинив надавати будь-які кошти на утримання сина, весь тягар обов`язків по забезпеченню дитині належних умов для проживання, харчування та розвитку вона несе одноособово. Дитина активно росте, потребує постійного догляду, збалансованого та якісного харчування. Їй відомо, що відповідач офіційно не працевлаштований, а заробітну плату він одержує готівкою, жодних утриманців у нього немає, стягнення за виконавчими документами з нього не проводяться. Відповідач працює, не зв`язаний доглядом за дитиною, а відтак має можливість та зобов`язаний сплачувати такі аліменти на утримання дитини, які б забезпечили їй належні умови для життя та розвитку. Натомість вона не лише одноособово здійснює догляд за дитиною, займається її вихованням та всебічним розвитком, несе витрати по оплаті комунальних послуг, а й самостійно забезпечує її необхідним харчуванням, одягом, тощо. У зв`язку з тим, що відповідач є здоровою та працездатною людиною, яка не має жодних утриманців чи перешкод для працевлаштування та одержання доходу, він має можливість і зобов`язаний забезпечити своїй дитині належний рівня життя Ш.ТЯХОМ сплати аліментів на її утримання. Оскільки розмір прожиткового мінімуму для дітей впродовж року підлягає зміні в бік збільшення та має на меті задоволення лише найнеобхідніших потреб дитини без врахування потреб оздоровлення, лікування та розвитку додаткових здібностей дитини, вважає що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання сина в розмірі 6000,00 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Також позивачка вказує на її право на утримання від відповідача до досягнення сином трьох років у розмірі 3000 гривень щомісячно. Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому частково визнає позовні вимоги, а саме в частині стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1500 гривень. Вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини і стягнення аліментів на утримання дружини не визнає, зазначаючи, що рішення про припинення шлюбних стосунків позивачка прийняла одноособово без поважних на те причин. Її доводи про психологічне і фізичне насилля та подружню зраду є надуманими і не відповідають дійсності. Відповідно до ч. 2 ст. 110 Сімейного Кодексу України позивачкою не надано до суду доказів протиправної поведінки відповідача, а тому позовна вимога про розірвання шлюбу не підлягає до задоволення, оскільки син [PERSON] , [INFO] , ще не досяг однорічного віку. Крім цього позивачкою не доведено спору про визначення місця проживання дитини та не надано до суду відповідного висновку органу опіки і піклування, що передбачено ст. 19 СК України, а тому вимога про залишення дитини на проживанні з матір`ю також є необґрунтованою. Заявляючи вимоги про щомісячне стягнення з відповідача 6000 грн. на утримання дитини і 3000 грн. на її утримання до досягнення сином трьохрічного віку позивачкою не враховано матеріального стану відповідача, адже відповідно до доданого акту обстеження матеріально-побутових умов № 67 від 10.05.2022 року відповідач не працевлаштований, трудової книжки не має, у власності транспортних засобів не має. На даний час він намагається працевлаштуватися, але ще не має місця роботи, отже його доходи не дають йому можливості сплачувати аліменти на утримання дитини в заявленому позивачкою розмірі та взагалі сплачувати аліменти на утримання дружини. У відповіді на відзив позивачка зазначила, що відповідач після чергової сварки сам почав наполягати на розлученні. Незважаючи на всі непорозуміння, безпосередньо подання заяви до суду про розірвання шлюбу відбулося тільки після підтвердження факту подружньої зради. Також із переписки з новою дружиною відповідача вбачається, що їй відомо про факти фізичного насилля щодо неї з боку відповідача. Щодо вирішення спору стосовно місця проживання дитини вважає недоцільним розглядати варіант залишення дитини з батьком, оскільки син [PERSON] перебуває на грудному вигодовуванні і тому мусить залишатися з матір`ю; батько - [PERSON] з лютого 2022 року проживаючи вже з іншою жінкою, упродовж майже 4-х місяців взагалі не брав ніякої участі у вихованні і піклуванні за сином, навіть не цікавився як син і чи він чогось потребує, а, отже, об`єктивно не зацікавлений дитиною. Доказом цього є переписка у Viber. Відповідач обґрунтовує суму аліментів тим, що не працевлаштований, у власності транспортних засобів не має. Однак наведене не відповідає дійсності та спростовується копіями долучених техпаспортів транспортних засобів, власником яких є відповідач. Що стосується долученого представником відповідача акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, то із зазначеного документа вбачається, що він складений за відсутності особи, відносно якої його оформлено та нею не підписаний. Крім того, наведені в даному акті твердження матері відповідача - [PERSON] , яка судячи зі змісту акту не є членом його сім`ї, що її син ніколи не працював - є явною маніпуляцією. [PERSON] працює (можливо не офіційно), матеріально цілком та повністю забезпечений, має у власності кілька нещодавно придбаних транспортних засобів та іншого цінного майна, предметів розкоші, а відтак має змогу виплачувати аліменти на дитину й допомогу дружині у значно більшій сумі, ніж він зазначив у відзиві, оскільки надаються докази його доходів і витрат. Тому позивачка просить суд визначити розмір аліментів й допомоги дружині у розмірі, раніше вказаному у позовній заяві, оскільки відповідач має змогу їх надавати, але приховує правдиву інформацію від суду. Відповідач подав заперечення, у якому вказує на недоведеність належним чином вчинення відповідачем щодо неї чи дитини протиправної поведінки, яка містить ознаки кримінального правопорушення, отже позовна вимога про розірвання шлюбу не може бути задоволена, як не може бути задоволена і вимога про визначення місця проживання дитини, оскільки син [PERSON] , [INFO] , ще не досяг однорічного віку і відсутні підстави для вирішення питання про місце проживання дитини. Стосовно транспортних засобів, про які зазначає позивачка у відповіді на відзив, то позивач просить суд прийняти до уваги, що автомобіль марки «Mercedes-Benz Е200», хоча і зареєстрований на відповідача, однак на даний час знаходиться у користуванні і власності позивачки. Автомобілі «Volkswagen Golf» і «Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI» продані і [PERSON] вже не являється їхнім власником. Відповідач на даний час через військовий стан в країні не може отримати інформацію з державних реєстрів про реєстрацію права власності на ці автомобілі, як не може отримати й інформацію про земельну ділянку з кадастровим номером 7324583500:01002:0689, про яку зазначає позивачка. Натомість копії свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів позивачка не мала права завіряти і вони не є належними та допустимими доказами по справі, оскільки оригінали цих документів відсутні. Інформація з ДЗК про право власності та речові права на земельну ділянку [PERSON] також не може бути прийнята як доказ, оскільки вона є довідковою, актуальна інформація міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отримати таку інформацію з ДЗК можливо тільки по кадастровому номеру земельної ділянки, а не по персональних даних власника. Вказана земельна ділянка відповідачу не належить, а належить [PERSON] , 1968 року народження, жителю с. Їжівці Чернівецького району Чернівецької області, дані якого повністю збігаються з даними відповідача. Крім того неналежним доказом матеріального стану відповідача є додана копія чека про оплату ювелірних виробів, оскільки відомості про особу, якій був виданий такий чек, зазначені самою позивачкою, яка зацікавлена у вирішенні даного спору на свою користь. Відповідач просить позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково, стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сива [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення дитини повноліття. У задоволенні інших позовних вимог просить відмовити. Позивачка подала до суду заяву, в якій підтримала заявлені позовні вимоги, та просила суд позов задовольнити. Відповідач не прибув у судове засідання, у поданому запереченні представник відповідача просить розгляд справи проводити без участі відповідача та його представника. Суд, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 04.09.2021 року (а.с. 8) сторони зареєстрували шлюб 04.09.2021 року у Сторожинецькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про що зроблено відповідний актовий запис за № 143. В шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Як слідує з матеріалів справи, позивачка має у приватній власності квартиру у [ADDRESS] , що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10). Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Судом встановлено, що сторони не підтримують сімейних стосунків. Відповідно до статті 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Суд вважає, що причини, що спонукають позивачку наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого шлюб підлягає розірванню. Також суд вважає про доцільність залишення малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , на проживанні з матір`ю. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2)доведені стягувачемаліменти витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратнийрозмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У долученому відповідачем Акті № 67 обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 10.05.2022 року, що підписаний старостою Нижньопетровецького старостинського округу Чернівецького району Чернівецької області зазначається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у [ADDRESS] , у будинку загальною площею 99 кв.м., житловою площею 82 кв.м., кількість кімнат 2, з наявністю земельної ділянки площею 0,35 га. Зі слів матері [PERSON] , 1966 року народження, її син [PERSON] ніколи не працював, трудової книжки не має. Позивачкою долучено копії\~ свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, з яких вбачається, що [PERSON] є власником транспортних засобів: Volkswagen Golf , реєстраційний номер [NUMBER] , на який 11.01.2022 року оформлено страховий поліс № АР/2546281, Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI, реєстраційний номерСЕ4784ЕЕ, на який 11.01.2022 року оформлено страховий поліс № АР/2546282. Зважаючи на досліджені обставини, враховуючи, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, враховуючи інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості, враховуючи, що дитина знаходиться на утриманні матері та зважаючи, що двоє батьків зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, відповідач є особою працездатного віку, тому суд дійшов висновку, що позов у частині стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 6 000,00 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття підлягає до задоволення, починаючи стягнення з дня подачі позову з 14 квітня 2022 року. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини, аліменти до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 79 СК України, аліменти на одного з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Суд враховує ті обставини, що у зв`язку з доглядом за дитиною, якій менше трьох років, позивачка не має змоги працювати і утримувати себе. Суд зважає на те, що відповідач є особою працездатного віку та, на думку суду, має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання позивачки. А відтак, виходячи з принципу справедливості та розумності та з урахуванням потреб дружини, можливостей відповідача, суд вважає обґрунтованою вимогу про стягнення аліментів на утримання дружини, з огляду на що слід стягувати з відповідача аліменти на користь позивачки у розмірі по 3000 гривень щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позову з 14 квітня 2022 року, до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути 992 гривні 40 копійок судового збору в дохід держави за позовну вимогу про стягнення аліментів. Також, відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача слід стягнути на користь позивачки 992,40 грн. судового збору. Відповідно до частини пятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України Про охорону дитинства, п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів", ст. 141, 247 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: approved