Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

У червні 2021 року Шевченківська окружна прокуратура м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом [PERSON] , [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння. Позовна заява обґрунтована тим, що Шевченківською окружною прокуратурою міста Києва в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 12018100100009027 від 22 серпня 2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, встановлено факт незаконного відчуження квартири [ADDRESS] , яка є комунальною власністю територіальної громади міста Києва. Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» та розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» до комунальної власності територіальної громади міста Києва та сфери управління райдержадміністрації передано житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 5339,72 кв.м. Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 30.01.2015 № 33 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва» вказаний житловий будинок передано в господарське відання комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва». Згідно інформації Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, викладеної в листі №101-3311/02 від 12.05.2021, приватизація квартири [ADDRESS] , не здійснювалося та відповідно свідоцтво про право власності на житло не видавалось. Таким чином, оскільки рішення уповноваженим органом щодо приватизації указаного майна не приймалось, квартира [ADDRESS] є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради. Відповідно до відомостей, які містяться в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади міста Києва», станом на 12.05.2021, за вказаною адресою зареєстрована одна особа - [PERSON] , який помер [INFO] , про що складено актовий запис про смерть №14414 від 15.09.2017 року, що підтверджується листом Київського міського відділу державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції №1123/21.2-09 від 05.05.2021. Первинна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно була проведена 22.03.2018 за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 3777/2003-12, укладеним 23.12.2003 між [PERSON] та [PERSON] , та зареєстрованим на товарній біржі «Київська універсальна біржа». В пункті 3 вказаного договору зазначено, що відчужувана квартира належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 20.12.1999 №413. Право власності зареєстроване Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації 28.01.2000 року, записано в реєстрову книгу за №1241-д. Проте, відповідно до інформації Київського міського БТІ, викладеній в листі №062/14-5809 (И-2021) від 13.05.2021, право власності на квартиру [ADDRESS] не реєструвалося, а в бюро реєстрова книга №1241-д не заводилась. У реєстровій книзі №д.1241 відсутній запис від 28.01.2000. Крім того, за інформацією Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації №101-3311/02 від 12.05.2021, органом приватизації Дарницького (Харківського) району м. Києва приватизація квартири [ADDRESS] не здійснювалась. Товарна біржа «Київська універсальна біржа» листом від 11.05.2021 № 5/2 повідомила, що на ТБ «Київська універсальна біржа» не укладався договір купівлі-продажу від 23.12.2003 (без номеру) між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , та [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , біржою не посвідчувався, аукціон з продажу квартири [ADDRESS] , оформлений протоколом №120 від 17.02.2003 та ТБ «Київська універсальна біржа» не проводився. Таким чином, угода від 23.12.2003 на підставі якої здійснено реєстрацію права власності за [PERSON] , фактично не укладалась, як юридичний факт не відбулась та не могла породити будь-яких законних правових наслідків, оскільки свідоцтво про право власності на житло та розпорядження, про видачу такого свідоцтва №413 від 20.12.1999, уповноваженим органом не видавались, право власності на майно КП «КМБТІ» не реєструвалось, угода на Товарній біржі не укладалась, не реєструвалась та не посвідчувалась, а отже не є правовою підставою для набуття ним права власності на спірне майно. Нa даний час право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2187 від 19.03.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріусом нотаріального міського округу Василенко О.А. Посилаючись на те, що відчуження спірного нерухомого майна здійснено поза приватизаційною процедурою, без прийняття відповідного рішення Київською міською радою - дійсного власника майна, [PERSON] не набув право власності на спірне майно та не був його законним власником, а тому не міг його відчужувати за договором купівлі-продажу від 23 грудня 2003 року на користь [PERSON] , а той в свою чергу [PERSON] за договором купівлі-продажу від 19 березня 2019 року, позивач просив позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, присла суд їх задовольнити з підстав викладених у позові. Крім того не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надіслали. Про причину неявки суд не повідомили, відзив та інші заяви з процесуальних питань від них до суду не надходили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. За ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередно, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавці органи. Частиною 1 ст. 18 вказаного Закону передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні. За змістом ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування. 3 аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, нерухоме майно, правомочності власника щодо якого від імені територіальної громади виконує відповідна рада. Тобто економічні інтереси держави полягають також і в законному та ефективному використанні об`єктів, що є комунальною власністю. У даному випадку мала місце необхідність невідкладного захисту інтересів держави, оскільки спір у справі стосується комунального майна, яке незаконно вибуло з комунальної власності. Київська міська рада як власник зобов`язана вживати заходи щодо сумлінного та добросовісного управління комунальним майном, забезпечувати його ефективне використання, контролювати стан збереження, а у випадку порушення права власності територіальної громади - невідкладно реагувати. За дорученням Київської міської ради Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) листами №056/95-08/10257 від 17.05.2021 року та №056/95-08/11792 від 07.06.2021 року повідомив окружну прокуратуру, про те, що заходи цивільно-правового характеру, спрямовані на витребування спірного майна та скасування державної реєстрації не вживалися. Таким чином, Київська міська рада, будучи обізнаною про порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, з позовом до суду не звернулась, переклавши свій обов`язок щодо захисту інтересів держави на прокурора. Зазначена бездіяльність уповноваженого органу призводить до тривалого незаконного володіння спірним комунальним майном та непоновлення інтересів територіальної громади. Частиною 3 ст. 56 ЦПК України закріплено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Згідно з ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування. Порушення прав територіальної громади, яке ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, в цьому випадку становить також і порушення державних інтересів, оскільки обов`язком держави є гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, що потребує реагування прокурором у межах наданої Конституцією України компетенції. Крім того, дотримання всіма суб`єктами права встановленого законодавством порядку відчуження майна, у тому числі комунального, становить інтереси держави. Таким чином, у даному випадку, порушення інтересів держави полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку, відповідач набув у володіння нерухоме майно територіальної громади м. Києва, при цьому волі дійсного власника на відчуження цього майна не було, що порушує економічні інтереси територіальної громади столиці. У зв`язку із тим, що компетентним органом - Київською міською радою не вжито жодних заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, що підтверджується долученим до позову листуванням, а тому з метою поновлення порушеного права власності територіальної громади м. Києва, Дарницькою окружною прокуратурою міста Києва пред`являється позов в інтересах держави в особі Київської міської ради. Шевченківською окружною прокуратурою м. Києва листом за «10.60-41-3322 вих-21 від 08.06.2021 року в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено Київську міську раду про встановлений факт незаконного вибуття спірного майна з комунальної власності. Таким чином, прокурором дотримано порядок, передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», щодо своєчасного інформування Київської міської ради про виявлені порушення, незаконність відчуження комунального майна та необхідність вжиття заходів цивільно-правового характеру, спрямованих на захист права власності територіальної громади міста Києва на це майно. Правова позиція щодо представництва інтересів держави прокурором в суді викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19). Так, як встановлено судом, Шевченківською окружною прокуратурою міста Києва в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 12018100100009027 від 22 серпня 2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, встановлено факт незаконного відчуження квартири [ADDRESS] , яка є комунальною власністю територіальної громади міста Києва. Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» та розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» до комунальної власності територіальної громади міста Києва та сфери управління райдержадміністрації передано житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 5339,72 кв.м. Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 30.01.2015 № 33 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва» вказаний житловий будинок передано в господарське відання комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва». Відповідно до ст. ст. 4, 5 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад народних депутатів (житловий фонд місцевих рад). Приписами ст. 15 Житлового кодексу УРСР на виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад покладено здійснення управління житловим фондом місцевих рад, прийняття рішень про надання жилих приміщень. будинках житлового фонду місцевої Ради, видача ордерів на жиле приміщення. Разом з тим, відчуження квартир (будинків) державного житлового фонду на користь громадян України здійснюється шляхом проведення приватизації у порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 8 цього ж Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно інформації Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, викладеної в листі №101-3311/02 від 12.05.2021, приватизація квартири [ADDRESS] , не здійснювалося та відповідно свідоцтво про право власності на житло не видавалось. Таким чином, оскільки рішення уповноваженим органом щодо приватизації указаного майна не приймалось, квартира [ADDRESS] є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради. Відповідно до відомостей, які містяться в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади міста Києва», станом на 12.05.2021, за вказаною адресою зареєстрована одна особа - [PERSON] , який помер [INFO] , про що складено актовий запис про смерть №14414 від 15.09.2017 року, що підтверджується листом Київського міського відділу державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції №1123/21.2-09 від 05.05.2021. Первинна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно була проведена 22.03.2018 за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 3777/2003-12, укладеним 23.12.2003 між [PERSON] та [PERSON] , та зареєстрованим на товарній біржі «Київська універсальна біржа». В пункті 3 вказаного договору зазначено, що відчужувана квартира належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням від 20.12.1999 №413. Право власності зареєстроване Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації 28.01.2000 року, записано в реєстрову книгу за №1241-д. Проте, відповідно до інформації Київського міського БТІ, викладеній в листі №062/14-5809 (И-2021) від 13.05.2021, право власності на квартиру [ADDRESS] не реєструвалося, а в бюро реєстрова книга №1241-д не заводилась. У реєстровій книзі №д.1241 відсутній запис від 28.01.2000. Крім того, за інформацією Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації №101-3311/02 від 12.05.2021, органом приватизації Дарницького (Харківського) району м. Києва приватизація квартири [ADDRESS] не здійснювалась. За результатами проведеного архівного пошуку з`ясовано, що розпорядженням відділу приватизації комунального житлового фонду Дарницької районної державної адміністрації м. Києва від 17.02.1999 №413 здійснено приватизацію квартири [ADDRESS] , про що видано що відповідне свідоцтво. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває право власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Підставами виникнення цивільних прав обов`язків зокрема, угоди, передбачені законом, адміністративні акти (ст. 4 ЦК УPCP). Оскільки свідоцтво про право власності на житло та розпорядження про видачу такого свідоцтва №413 від 20.12.1999 уповноваженим органом не видавались, не породжують правових наслідків та с нікчемними за своєю правовою природою, тому не потребують додаткового визнання їх недійсними за рішенням суду. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.12.2019 y cправі №755/9182/17. Крім того, відсутність спрямованого на відчуження майна рішення органу місцевого самоврядування означає, що власник волю на відчуження майна (приватизацію) не виявляв, а отже спірне майно Київською міською радою не відчужувалося, право власності територіальної громади на вказане майно не припинялося, а [PERSON] не набував права власності на майно та не був його власником. Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 755/174/18. Також, договір купівлі продажу спірного майна, на підставі якого відбулась первинна реєстрація прав власності, між [PERSON] та [PERSON] ніби-то укладено 23.12.2003 на товарній біржі «Київська універсальна біржа». Проте, Товарна біржа «Київська універсальна біржа» листом від 11.05.2021 № 5/2 повідомила, що на ТБ «Київська універсальна біржа» не укладався договір купівлі-продажу від 23.12.2003 (без номеру) між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , та [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , біржою не посвідчувався, аукціон з продажу квартири [ADDRESS] , оформлений протоколом №120 від 17.02.2003 та ТБ «Київська універсальна біржа» не проводився. ТБ «Київська універсальна біржа» зазначено, що книги реєстрації угод купівлі-продажу нерухомості, що здійснювались через вказану товарну біржу, закінчуються груднем 2000 року. Після зазначеного періоду угоди купівлі-продажу не укладались та не посвідчувались. Більш того, [PERSON] з 28.01.2018 по 21.05.2018 перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладі Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання», а тому не міг подати у березні 2018 року заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за результатами розгляду якої здійснено реєстрацію прав власності на спірне нерухоме майно, що підтверджується листом комунального закладу від 19.11.2018 №819. Таким чином, угода від 23.12.2003 на підставі якої здійснено реєстрацію права власності за [PERSON] , фактично не укладалась, як юридичний факт не відбулась та не могла породити будь-яких законних правових наслідків, оскільки свідоцтво про право власності на житло та розпорядження, про видачу такого свідоцтва №413 від 20.12.1999, уповноваженим органом не видавались, право власності на майно КП «КМБТІ» не реєструвалось, угода на Товарній біржі не укладалась, не реєструвалась та не посвідчувалась, а отже не є правовою підставою для набуття ним права власності на спірне майно. Договір купівлі-продажу від 23.12.2003, начебто укладений між [PERSON] та [PERSON] , фактично не укладався та не відбувся як юридичний факт. Не може бути визнана недійсною в судовому порядку угода, яку не вчинено (договір, який не укладено). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень слід розуміти офіційне визнання підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав с обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації. Разом цим, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. За ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Відповідно до ст. 18 даного Закону за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником. За ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству 1 поданим/отриманим документам. Згідно з ч. 1 ст. 22 цього Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. За пунктом 1 ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору. З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману за для реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно. Отже, сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі N910/15993/16. Разом з цим, саме наявність незаконної реєстрації порушує право дійсного власника, який мас право заявити негаторну вимогу про усунення перешкод в користуванні своєю власністю. Крім того, відповідно до ст. 20 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником y паперовій або електронній формі випадках, передбачених законодавством. Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявником с власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав. Враховуючи те, шо первинну незаконну державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно проведено за особою, яка не набула у встановленому законом порядку права власності на нього, подані для державної реєстрації документи не відповідають вимогам закону, оскільки договір купівлі продажу від 23.12.2003 не укладався, заява на проведення реєстраційних дій не могла бути подана [PERSON] зв`язку з його перебуванням на стаціонарному лікуванні, указане рішення є незаконним та підлягає скасуванню. Водночас, згідно з ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Разом з тим, враховуючи те, що Київським бюро технічної інвентаризації право власності на спірне майно за [PERSON] , [PERSON] , іншими особами не реєструвалось, державна реєстрація права власності на майно, яке начебто виникло на підставі договору купівлі-продажу, укладеного понад 18 років тому, проведена за відсутності реєстрації такого права відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. Зазначена незаконна реєстрація права власності на нерухоме майно, яке в дійсності є комунальним, порушує право власності територіальної громади та фактично надає можливість третім особам використовувати його на власний розсуд та розпоряджатися ним, а тому для його поновлення є потреба у її скасуванні. За змістом ч., 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію припинення речових прав відповідно до цього Закону. Водночас, Верховний Суд при розгляді справ про скасування державної реєстрації прийшов до висновку, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності. Зокрема, вказана правова позиція Верховного Суду зазначена у постановах від 26.02.2020 y справі №635/2208/16-ц; від 05.02.2020 y справі №759/20387/18; від 19.02.2020 у справі №758/2524/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 y справі №802/1340/18-а. Враховуючи вищевикладене, скасуванню підлягає державна реєстрація права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1513652280000) за [PERSON] оформлена записом, вчиненим державним реєстратором КП «Бюро державної реєстрації» Пекарем А.Л. за №25381236. Судом також, встановлено, що нa даний час право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2187 від 19.03.2019, посвідченого приватним Київського нотаріусом нотаріального міського округу Василенко О.А. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. З16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №920/1077/16, від 28.03.2018 у справі №925/792/17, від 08.05.2018 у справі №925/875/17. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Отжe, повнота панування власника над річчю означає можливість здійснення з цією річчю будь-яких, дій. Виходячи з вагомості права власності поряд з іншими цивільними правами, законом встановлена його непорушність (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до цієї ж норми закону, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена прана власності або обмежена у його здійсненні лише y випадках i порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не с стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - 3 підстав, передбачених ч. ст. 388 ЦК України. 3а ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не мiг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише разі, якщо майно, в тому числі, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не їхньої волі іншим шляхом. Оскільки право власності на спірну квартиру було набуте [PERSON] та [PERSON] у спосіб, не передбачений діючим законодавством, без волі дійсного власника майна, а тому вони та наступний набувач [PERSON] не були власниками квартири не мають законних прав розпоряджатися нею. Таким чином, y відповідності до вимог ст. ст. 330, 388, 658 ЦК України право власності на майно, яке було передане поза межами волі власника не набувається у тому числі, добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Також, метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження самовільного захвату, конфіскації, експропріації власності та інших порушень права безперешкодного користування своїм майном. Згідно загального правила, особа може бути позбавлена права власності лише в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримана справедлива рівновага інтересів суспільства і прав власника, про що постійно зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бутибути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. У практиці Європейського суду з прав людини (серед інших, зокрема, рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року та інші) напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з ним, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у прав власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям. Крім того, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Тригубенко проти України» від 02 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Правова позиція щодо необхідності визначення справедливої рівноваги між інтересами суспільства і конкретної особи викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-92цс13. Витребування спірного майна на користь позивача відповідає критерію законності: витребування із її власності спірного майна здійснюється на підставі ст. 388 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цсІ4, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами. Враховуючи те, що спірна квартира незаконно вибула з володіння територіальної громади міста Києва, за відсутності волевиявлення, а тому право власності територіальної громади міста Києва на квартиру не припинялось. З наведеного вбачається, шо у випадку, коли б спірна квартира не була протиправно відчужена, то територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради могла б розпоряджатись вказаним об`єктом нерухомості. У свою чергу, звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у власність територіальної громади комунального майна (квартири), яка незаконно вибула з власності територіальної громади. Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майно. Крім того, одним із елементів дотримання принципу «справедливого балансу» між «суспільними» і «приватними» інтересами при втручанні у право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації. Встановленим є те, що [PERSON] набула право власності на спірне майно згідно з договором купівлі-продажу№2187 від 19 березня 2019 року, укладеним між нею та [PERSON] . Отже, [PERSON] не позбавлена можливості відновити своє право на підставі ст. 661 ЦК України, відповідно до якої у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. З огляду на викладене, спірне майно підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва. Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (статті 19, 27 вказаного Закону). Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідачів. На підставі викладеного та

Outcome: approved