Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

12 грудня 2022 року через систему «Електронний суд», до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про припинення дії земельного сервітуту щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, встановленого за рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року у справі №338/158/19. Одночасно з позовною заявою 12.12.2022 року [PERSON] за допомогою системи «Електронний суд», подала клопотання про звільнення її від сплати судового збору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи головуючим суддею у даній справі визначено суддю Куценка О. О. Ухвалою Богородчанського районного суду від 14 грудня 2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, а у клопотанні про звільнення позивачки від сплати судового збору відмовлено. У визначений судом строк на виконання ухвали суду позивачка документ про сплату судового збору не додала, у зв`язку з чим ухвалою Богородчанського районного суду від 29 грудня 2022 року позовну заяву [PERSON] повернуто позивачці. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] , від імені якої діє Захаріїв Богдан Дмитрович , задоволено. Ухвалу Богородчанського районного суду від 29 грудня 2022 року, скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 06 березня 2023 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області із Івано-Франківського апеляційного суду надійшла зазначена позовна заява. Позов обгрунтовує тими обставинами, що рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року по справі №338/158/19, встановлено постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га з довжинами між точками «А», «Б», «В», «Г» 3,50 м, 17,72 м, 9,16 м, 12,57 м, 9,56 м, 4,68 м, 5,63 м, 9,28м, 17,67 м, що розташована на [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] , згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866311 від 20 жовтня 2006 року, кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку [PERSON] , розташованих на [ADDRESS] . Вказані межі земельного сервітуту прокласти у спосіб, зображений на схемі, що є додатком № 8 до висновку експертного дослідження від 15.02.2019 року № 007/02-19 судового експерта Максимчина А.Д . Позивач вважає , що дію земельного сервітуту щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га кадастровий номер 2620488602:01:001:0134 встановленого за рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 слід припинити в судовому порядку. Так з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866311 від 20 жовтня 2006 року, кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, вбачається, що цільове призначання земельної ділянки ведення особистого селянського господарства. Водночас вказана земельна ділянка була придбана [PERSON] на підстав договору купівлі-продажу від 11 листопада 2005 року №2460. Відтак вказана земельна ділянка за ч. 1 ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 01 березня 1998 року. Земельна ділянка кадастровий номер 2620488602:01:001:0134 цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, в т. ч. і частина земельної ділянки площею 0,0147 га . кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, на яку за рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 встановлено земельний сервітут, використовувалась як позивачем так і другим співвласником Земельної ділянки відповідно до п. «а» ч. 1 ст.91 Земельного кодексу України та ст.ст. 1,5,6,7 Закону України «Про особисте селянське господарство» за її цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. За ч. 2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. За ст. 1 (Захист власності) Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з частиною третьою статті 406 ЦК України власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Позивач вважає, що за ч.3 ст. 406 ЦК України п.б ч.2 ст. 102 ч.2,3 ст.152 ЗК України слід припинити дію земельного сервітуту встановленого рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року по справі №338/158/19. Відповідач [PERSON] позов не визнала 22 березня 2023 року, подала відзив на позов в якому зазначила, що доводи позивача викладені в позовній заяві, не заслуговують на увагу та не відповідають фактичним обставинам справи. Згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯД N° 866311 від 20 жовтня 2006 року власником земельної ділянки з кадастровим номером 2620488602:01:001:0134, у відношенні частини якої площею 0,0147 га рішенням Богородчанського райсуду від 31 липня 2019 року встановлено земельний сервітут, є одноособово [PERSON] - чоловік позивачки. Позивачка безпідставно посилається на норми ст. 60 Сімейного кодексу України, як на правову підставу для припинення земельного сервітуту, оскільки ця правова норма є визначальною при вирішенні питання щодо розпоряджання майном подружжя за їх власним бажанням. Встановлення сервітутних обмежень на підставі судового рішення у відношенні частини земельної ділянки площею 0,0147 га, яка є складовою частиною земельної ділянки кадастровим номером 2620488602:01:001:0134, жодним чином не позбавляє сімейство [PERSON] права власності на неї, а лише встановлює певні обмеження щодо використання. Об?єктивна необхідність встановлення таких обмежень у вигляді земельного сервітуту з метою забезпечення пішого проходу та проїзду на транспортному засобі до мого домогосподарства у відношенні частини земельної ділянки [PERSON] , призначеної Для ведення особистого селянського господарства, визначена рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року. Крім того зазначає, що сервітутні обмеження судовим рішенням встановлено тільки, щодо незначної частини земельної ділянки (0,0147 га), яку до 2018 року сім`я відповідача та сім`я [PERSON] , я також попередній власник цієї земельної ділянки [PERSON] , безперешкодно використовували в якості пішого проходу та проїзду на транспортному засобі до власних домогосподарств. Проїзд по цій частині земельної ділянки до домогосподарства відповідача передбачений генеральним планом забудови с. Скобичівка Богородчанського району Івано-Франківської області, а також індивідуальними планами забудови земельної ділянки відповідача та земельної ділянки [PERSON] чоловіка позивача. Зазначені обставини підтверджені належними доказами, апеляційної та касаційної інстанцій, які містяться в матеріалах цивільної справи і належним чином оцінені судами першої, Доказами, які містяться в матеріалах справи №338/158/19, також встановлено, що під час виготовлення державного акту про право власності на зазначену земельну ділянку її попередньому власнику - [PERSON] , було допущено помилку, згідно якої частина земельно ділянки, на яку рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року накладено сервітутні обмеження, помилково була передана у власність [PERSON] . Крім того, згідно висновків двох земельно-технічних експертиз, які містяться у матеріалах справи №338/158/19, належний проїзд на транспортному засобі до земельної ділянки відповідача та житлового будинку по [ADDRESS] можливо забезпечити виключно шляхом встановлення земельного сервітуту у відношенні частини земельної ділянки [PERSON] кадастровим номером 2620488602:01:001:0134, призначеної для ведення особистого селянського господарства. Численними доказами, які містяться в матеріалах цієї справи, доведено, що без встановлення сервітутних обмежень у відношенні частини земельної ділянки [PERSON] кадастровим номером 2620488602:01:001:0134, відповідач не має реальної можливості забезпечити проїзд на транспортному засобі до власного домогосподарства і належним способом використовувати зазначене нерухоме майно за цільовим призначенням та реалізувати своє право власності на нього. Встановлення сервітутних обмежень у відношенні зазначеної частини земельної ділянки створює незначні обмеження для її власника, у порівнянні з тими обмеженнями, яких відповідач та його родина зазнає за відсутності належного проїзду до власного домогосподарства. Відповідач звертає увагу суду і на те, що насадження кущів, молодих дерев, зняття піщано-гравійного покриття та огородження парканом частини земельної ділянки, у відношенні якої рішенням Богородчанського районного суду у цій справі встановлено сервітутні обмеження, [PERSON] та його дружина позивач по цій справі, активно розпочали саме після 31 липня 2019 року, виключно з метою унеможливлення реального виконання цього судового рішення у майбутньому та створення будь-яких перешкод у правильному вирішення цього спору. Судом у справі N338/158/19 встановлено, що до 2018 року сім?я [PERSON] використовувала частину земельно ділянки, у відношенні якої встановлено сервітут, виключно для проїзду до власного домогосподарства та домогосподарства [PERSON] , а не для ведення особистого селянського господарства. Просила відмовити в задоволені позову. 29 березня 2023 року через систему «Електронний суд», представник позивача адвокат Захаріїв Б.Д. надіслав відповідь на відзив в якому наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог, вважав, що посилання відповідача на обставини встановлені по судовій справі N338/158/19 є безпідставними, оскільки ч.2 ст. 54 ЦПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони. Ухвалою суду від 09 березня 2023 року відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 29 березня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач та її представник не з`явились через систему «Електронний суд», представник позивача адвокат Захаріїв Б.Д. надіслав заяву про слухання справи за його відсутності. В судовому засіданні відповідач та її представник адвокат Гордий М.М. просили відмовити у задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та стягнути з позивача на користь відповідача, понесені відповідачем судові витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 4850 грн. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, ЗК України, ЦК України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказані норми кореспондують із статтею 321 Цивільного кодексу (далі -ЦК) України. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої-третьої статті 319 цього ж Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 98 Земельного кодексу (далі ЗК) України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Згідно зі статтями 91,96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Відповідно до статті 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення зокрема такого земельного сервітуту: право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху. Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України). Відповідно до статті 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (стаття 402 ЦК України). Статтею 403 ЦК України встановлено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах. Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Згідно зі статтями 102 ЗК України та 406 ЦК України дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках: а) поєднання в одній особі суб`єкта права земельного сервітуту, в інтересах якого він встановлений, та власника земельної ділянки; б) відмови особи, в інтересах якої встановлено земельний сервітут; в) рішення суду про скасування земельного сервітуту; г) закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут; ґ) невикористання земельного сервітуту протягом трьох років; д) порушення власником сервітуту умов користування сервітутом. У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього. Із матеріалів справи 333/158/19 вбачається, що [PERSON] пред`явила позов до [PERSON] про встановлення земельного сервітуту, посилаючись на те, що вона та члени її сім`ї користувалися громадською дорогою, яка проходить повз господарство відповідача, однак на початку травня 2018 року відповідач безпідставно перекрив проїзд до її земельної ділянки та житлового будинку, у добровільному порядку укласти договір сервітуту відмовився. Судом встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння та земельної ділянки площею 0,1540 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2620488602:01:001:0100, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІФ №114040 від 24.02.2006 року, свідоцтвом про право власності від 04.11.2010 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.11.2010 року. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866311 від 20.10.2006 року [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,1507 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 2620488602:01:001:0134. Встановлено, що вказана земельна ділянка придбана [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 04.11.2005 року. Із копії свідоцтва про одруження, долученого до матеріалів справи, встановлено, що [PERSON] перебуває з [PERSON] у шлюбі з 01.03.1998 року, а відтак земельна ділянка кадастровий номер 2620488602:01:001:0134 належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року у цивільній справі №338/158/19 встановлено постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га, кадастровий номер 2620488602:01:001:0134, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, яка належить на праві власності як [PERSON] так і [PERSON] відповідно до ст. 60 СК України. Із матеріалів справи вбачається, що спір між [PERSON] та [PERSON] з приводу користування [PERSON] заїздом до свого господарства триває з травня 2018 року. Позов про встановлення земельного сервітуту на право пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху [PERSON] пред`явила 05 лютого 2019 року до власника земельної ділянки згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866311 від 20.10.2006 року - [PERSON] . Ухвалене судом рішення від 31 липня 2019 року у цивільній справі №338/158/19 за скаргами [PERSON] та [PERSON] було предметом перегляду апеляційної та касаційної інстанції, за результатами яких рішення суду першої інстанції про встановлення земельного сервітуту залишено без змін. Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) Статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Стаття 98 ЗК України визначає право земельного сервітуту як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Стаття 99 ЗК України визначає перелік, який не є вичерпним, земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок. Статтею 100 ЗК України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року в справі №607/12777/17. При вирішенні спору по суті у цивільній справі №338/158/19, судом встановлено, що заїзд до господарства [PERSON] зі сторони південного заходу запроектований у викопіюванні з генплану та опорному плану села Скобичівка, плані відводу земельної ділянки під будівництво житлового будинку, наданому колишньому чоловікові [PERSON] - [PERSON] , в плані відводу земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку [PERSON] та в проекті забудови земельної ділянки [PERSON] . Виходячи із аналізу висновку від 15.02.2019 року №007/02-19, експерта Максимчина А.Д ,. та висновку експерта №1952/19-28/1148-1151/20-28 від 22.05.2020 року за результатами проведення земельно-технічної експертизи, проведеної за ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 15.11.2019 року - облаштування проходу та під`їзду до земельної ділянки позивача можливий тільки шляхом встановлення земельного сервітуту. Більш доцільним і належним є встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку [PERSON] по [ADDRESS] . [PERSON] в своєму позові посилається на те, що суд не врахував того, що встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки щодо якої встановлено сервітут, за її цільовим призначенням. У цивільній справі №338/158/19 було встановлено, що [PERSON] згідно Державного акту на право власності належить земельна ділянка площею 0,1507 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 2620488602:01:001:0134), земельний сервітут встановлено щодо вказаної земельної ділянки площею 0,0147 га, тобто щодо її незначної площі, крім того, судом встановлено, що вказана земельна ділянка помилково була включена до державного акту на право власності її попереднього власника [PERSON] , оскільки використовувалася як проїзд сім`єю [PERSON] до свого господарств, чого не заперечував відповідач [PERSON] . У цивільній справі №338/158/19, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, суд дійшов висновку про обґрунтованість висновку суду щодо необхідності встановлення земельного сервітуту. Доводи позову не містять доказів того, що власники земельної ділянки щодо якої встановлено земельний сервітут несуть «індивідуальний надмірний тягар», натомість встановлено, що має місце розумне співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Таким чином, рішенням суду від 31 липня 2019 року у справі №338/158/19 встановлено земельний сервітут щодо частини земельної ділянки, яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , однак встановлені обмеження не порушують право спільної сумісної власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. Таким чином доводи позову фактично зводяться до незгоди позивача з рішенням суду від 31 липня 2019 року у справі №338/158/19, яке як було зазначено вище, за скаргами [PERSON] та [PERSON] було предметом перегляду апеляційної та касаційної інстанції. За таких обставин позивачу слід відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав. Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Стаття 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Зі змісту договору про надання правової допомоги від 03 січня 2023 року вбачається, що [PERSON] уповноважила адвоката Гордого М.М. надавати необхідну правову допомогу по цивільній справі №338/1297/22. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу представником позивача надано суду перелік судових витрат, сплачених позивачем у зв`язку з розглядом цивільної справи, а саме: - переліком судових витрат на правничу допомогу адвоката (складання відзиву позовну заяву, збір інформації та документів через адвокатські запити, складання заяв та клопотань щодо процесуальних питань участі у судовому засіданні ); - актом приймання передачі послуг за Договором про надання правничої допомоги від 03 січня 2023 року (акт від 27 квітня 2023 року); - квитанцією №TS208451 від 27 квітня 2023 року про оплату [PERSON] - Гордому М.М. витрат за професійну правничу допомогу у сумі 2000 грн; - квитанцією від 04 квітня 2023 року про оплату [PERSON] - Гордому М.М. витрат за професійну правничу допомогу у сумі 2850 грн; Суд вважає, що відповідачем доведено понесення нею витрат за надання правничої допомоги у розмірі 4850 грн., а тому є підстави для стягнення понесених відповідачем під час розгляду справи витрат на правничу допомогу за рахунок [PERSON] . На підставі наведеного,

Outcome: approved