Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом та просить суд розірвати шлюб з відповідачем, мотивуючи свій позов тим, що спільне життя з відповідачем не склалось, через відсутність почуття взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Фактичні шлюбні відносини припинились. Позивач в судове засідання 03.05.2023 року не з`явилась, надала до суду заяву в якій просить суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судовому засіданні яке відбулося 17.04.2023 року, пояснила що поведінка відповідача не змінюються, вважає примирення неможливим, наполягала на розірванні шлюбу. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 31.01.2023 року, 14.03.2023, 14.04.2023 р. та 03.05.2023 року подавав заяви у яких вказував, що не може бути присутнім на судовому засіданні через лікування, просив надати термін для примирення. Виходячи з норм\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3\~статті 2 ЦПК України\~щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, щодо строку розгляду справи, суд не знаходить підстав для відкладення судового засідання. Враховуючи викладене та дослідивши матеріали справи суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.4), між подружжям відсутні почуття, на яких ґрунтуються сімейні стосунки, спільне господарство не ведеться, шлюбні відносини не підтримуються. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ( а.с. 5-6). Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути подано одним із подружжя. У відповідності до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із матеріалів справи судом встановлено, що між подружжям відсутні почуття, на яких ґрунтуються сімейні стосунки, шлюбні відносини не підтримуються. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Судом встановлено, що сторони припинили взаємовідносини як подружжя. Позивач зазначила, що на сьогоднішній день вони вичерпали всі можливі варіанти збереження їхньої сім`ї і тому це рішення свідоме і остаточне. Їхній шлюб формальність який нікого ні до чого не зобов`язує. Примирення сторін не можливе, оскільки таке примирення суперечить її інтересам, вона не бажає відновлювати сім`ю, тому не вбачає потреби у встановлені строку для примирення сторін. Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України. Отже, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. У свою чергу, побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Згідно положень ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Вирішуючи питання про надання строку на примирення судом встановлено, що позивач категорично заперечила проти надання строку на примирення. Беручи до уваги те, позивач не бажає зберігати подружні відносини, та відповідачем не наведено беззаперечних доводів щодо необхідності надання строку на примирення подружжю, а тому суд вважає доводи відповідача про призначення подружжю строк для примирення безпідставними. У свою чергу, судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, можливість покладення судом в рішенні обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення, суперечило б інтересам іншого із подружжя, та призвело б до порушення одного із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин, зокрема принципу вільної згоди та добровільності їх існування. Виходячи з обставин встановлених судом, категоричної позиції позивача з приводу розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що сім`я сторін розпалася, її збереження не можливо, а тому позов підлягає задоволенню. Беручи до уваги волевиявлення сторін щодо розірвання шлюбу, а також те, що внаслідок розірвання шлюбу права сторін по справі порушені не будуть, суд вважає за доцільне заяву про розірвання шлюбу задовольнити. Вирішуючи питання про судові витрати, суд вважає, що вони повинні бути покладені на відповідача в силу ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved