Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

[PERSON] у листопаді 2022 року звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування та зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення. Позов мотивовано тим, що з 16.09.2010 року позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На час його поселення та реєстрації місця проживання даний будинок мав статус гуртожитку і був в управлінні Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова, де нм отримувався дозвіл на поселення і реєстрацію місця проживання. На даний час будинок перебуває у комунальній власності об`єднаної територіальної громади м. Вінниця. [PERSON] звернувся до виконавчого комітету Вінницької міської ради з прохання укласти договір найму на спірну квартиру, однак листом від 01.08.2022 року отримав відповідь, якою відмовили про відсутність можливості укладення даного договору. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду та просив визнати за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] ; зобов`язати виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти із [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Представники виконавчого комітету Вінницької міської ради в судовому засіданні поклалися на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вона працювала завідуючою господарством Вінницької обласної лікарні імені М. Пирогова, в 2010 році був лист на реєстрацію позивача. З 2008 по 2017 роки працювала комендантом гуртожитку, вказала, що позивач приходив зі скаргами, проживав в 60 квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вона з 2014 по 2017 рік працювала паспортистом гуртожитку, позивач звертався з приводу довідок, приходив до коменданта. Дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали інвентаризаційної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.09.2010 року позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На час його поселення та реєстрації місця проживання даний будинок мав статус гуртожитку і був в управлінні Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова, де нм отримувався дозвіл на поселення і реєстрацію місця проживання. На даний час будинок перебуває у комунальній власності об`єднаної територіальної громади м. Вінниця. [PERSON] звернувся до виконавчого комітету Вінницької міської ради з прохання укласти договір найму на спірну квартиру, однак листом від 01.08.2022 року № К/01/103873/01-20 отримав відповідь, якою відмовили про відсутність можливості укладення даного договору, так як ордер на зайняття кімнати відсутній. На підтвердження факту проживання в квартирі позивачем подані такі докази: копія особового рахунку № [NUMBER] , квитанції про сплату житлово-комунальних послуг. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі Конвенція) та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Статтею 47 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої\~статті 61 Житлового кодексу Української РСР\~(далі\~ЖК Української РСР) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно з частиною першою\~статті 63 ЖК Української РСР\~предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Частиною першою\~статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~(далі Закон) встановлено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Місце перебування адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік (пункт 3 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частин першої, другої\~статті 29 Цивільного кодексу України\~(далі\~ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі\~статтею 310 ЦК України\~фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Вирішуючи спір у справі, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування. Саме такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19, провадження № 61-2708св20. Судом встановлено, що позивач вселився до квартири [ADDRESS] , зареєстрований і постійно проживає в ній з 16.09.2010 року та несе витрати з її утримання, законність її проживання відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житлом виконавчий комітет Вінницької міської ради протягом усього часу проживання [PERSON] не заявляв. Також суд вважає за потрібне зазначити, що іншого житла позивач не має, що свідчить про те, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. На підставі викладеного та

Outcome: approved