Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] , через свого представника [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м.Києва з цивільним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лемано», [PERSON] , [PERSON] , треті особи: публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Холдинг», [PERSON] , про витребування майна із чужого незаконного володіння в якому просив: - витребувати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемано» на користь [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0738 га, кадастровий номер 8000000000:91:453:0021, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 225238480000 - витребувати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемано» на користь [PERSON] садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 225008380000. - визнати недійсним Іпотечний договір від 22.04.2019 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1320. - припинити обтяження речового права у вигляді іпотеки [PERSON] згідно Іпотечного договору від 22.04.2019 р., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1320 на земельну ділянку, площею 0,0738 га, кадастровий номер 8000000000:91:453:0021, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 225238480000 та садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 225008380000. В обґрунтування позову зазначив, що являється власником будинку та земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 25.03.2016 року посвідчених Приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П. 24 квітня 2019 року дізнався, що в державному реєстрі речових прав на майно за період з 12 по 18 квітня 2019 року були скасовані реєстраційні дії та записи по об`єктам нерухомого майна за шість років і власником майна стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Лемано». Підставою для скасування реєстраційних дій став Наказ Міністерства юстиції України від 16.04.2019 р. № 1226/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» скаргу [PERSON] . Після розгляду скарги в державному реєстрі речових прав на майно за період з 12 по 18 квітня 2019 року були скасовані реєстраційні дії та записи по об`єктам нерухомого майна в [ADDRESS] і власником спірного майна за даними реєстру став громадянин [PERSON] . 18.04.2019 року [PERSON] вніс майно до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемано», код ЄДРПОУ 42486061, яке 22.04.2019 року передало майно [PERSON] як Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики № 22/04/2019 від 22.04.2019 р. В подальшому Наказ Міністерства юстиції України від 16.04.2019 р. № 1226/5 було скасовано в судовому порядку та повторно розглянуто скаргу [PERSON] внаслідок чого Міністерством юстиції України прийнято Наказ № 2093/7 від 17.06.2021 р., яким відмовлено в задоволенні скарги [PERSON] . Позивач зазначає, що і на даний момент є дійсним власником будинку та земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] , оскільки його правовстановлюючі документи, а саме нотаріальний договір купівлі-продажу від 25.03.2016 року є чинним і мають пріоритет над наступними записами в Державному реєстрі про право власності за ТОВ «Лемано», яке було внесено після скасування Міністерством юстиції реєстраційних дій Наказом № 1226/5 від 16.04.2019 р. Разом з тим, відомості про право власності позивача на майно у відповідний державний реєстр не внесено, титульним власником майна є Товариство з обмеженою відповідальністю «Лемано», що свідчить про триваюче порушення права позивача володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Позивач вважає, що оскільки між ним і відповідачем ТОВ «Лемано» немає жодного правочину з приводу відчуження спірного майна, таке майно підлягає поверненню його дійсному власнику, яке вибуло з володіння власника поза його волею. Просить позов задовольнити та покласти на відповідачів судові витрати. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якій вказав, що позивач посилається на те, що він набув право власності на садовий будинок та земельну ділянку на підставі Договорів купівлі-продажу від 25.03.2016 року, які посвідчені приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу, з посиланням на ст.ст. 378, 388 ЦК України, та зазначає що майно, вибуло з його володіння поза його волею. З наданих позивачем Інформаційних довідок та Наказу Міністерства Юстиції України 16.04.19. № 1226/5 та висновку Центральної комісії до нього від 15.04.2019 р. єдиним та законним власником майна протягом 2013-2019 р. (садовий будинок [ADDRESS] , загальною площе 1173 кв.м; земельна ділянка, площе 0,0738 гектарів, кадастровий номер 8000000000:91:453:0021 , яка розташована за адресою [ADDRESS], був [PERSON] , який розпорядився своїм майном та на законній підставі у 2019 році, вніс вказане майно до статутного капіталу ТОВ «Лемано». Згідно Інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, єдиним та законним власником майна з 2019 року є ТОВ «Лемано». ТОВ «Лемано» було зареєстровано низку кримінальних проваджень, в рамках яких, встановлено, що використовуючи подроблений паспорт [PERSON] 02.07.2015 право власності на садовий будинок і земельну ділянку під ним площею, кадастровий номер 8000000000:91:453:0021, за договорами купівлі-продажу переоформлено на підставну особу [PERSON] . Останній 17.10.2015 року перепродав об`єкти нерухомості підставній особі [PERSON] , який 02.11.2015 подарував за договором дарування довіреній особі [PERSON] - [PERSON] . В подальшому продовжуючи механізм незаконного відчуження майна, [PERSON] та [PERSON] у 2016 року відчужили вказане майно ТОВ «Піросмані», яке в свою чергу перепродало це майно довіреній особі [PERSON] - [PERSON] . Таким чином, в рамках кримінальних проваджень встановлено, що договори посвідчені нотаріусами на підставі підроблених документів, що зокрема підтверджується висновком експертизи № 8-4/1063 від 17.08.2018 (копія експертизи додається) відповідно до якої підписи від імені [PERSON] у договорах купівлі-продажу майна останнього від 02.07.2015 та інших документах підписаних та поданих нотаріусу - виконані не [PERSON] . Майно визнано речовим доказом в кримінальному провадженні № 42020000000000761 та передано на відповідальне зберігання власнику майна - директору ТОВ «Лемано». У зв`язку з незаконною перереєстрацією майна, на підставі скарги Третьої особи у справі - [PERSON] була проведена перевірка Центральною колегією Міністерства Юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, щодо реєстраційних дій відносно майна. За результатами проведеного розгляду скарги, Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.19. Л 1226/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» - скасовано незаконні реєстраційні дії щодо майна, за 2015-2019 р.., в тому числі скасовані незаконні реєстраційні дії пов`язані реєстрацією права власності за [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «Піросмані» та [PERSON] . На підставі проведеного розгляду скарги, право власності [PERSON] на вказане майно було відновлено, а посилання позивача на Договір відчуження від 25.03.2016 року є безпідставним. Посилання позивача на наказ Міністерства юстиції України 2093/7 від 17.06.2021 року про повторний розгляд скарги, є безпідставним оскільки у висновку Центральної комісії, вказано, що повторний розгляд скарги здійснений на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2021 року, справа № 910/9843/19. В подальшому Постанова Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2021 року, справа № 910/9843/19, була скасована Постаново Верховного суду в складі касаційного господарського суду від 06.10.2021 року, а матеріали справи N° 910/9843/19 були направлені до Господарського суду м. Києва на новий судовий розгляд. Отже, оскільки [PERSON] будучи законним і єдиним власником майна, на законній підставі передав майно у статутний фонд ТОВ «Лемано», то ТОВ «Лемано» на законній підставі набуло таке майно з його власником, згідно витягу з реєстру нерухомого майна. За результатами розгляду скарги ТОВ «Лемано», Центральною колегією МЮУ було встановлено ряд грубих порушень законодавства приватним нотаріусом [PERSON] під час перереєстрації майна за [PERSON] та було скасовано рішення нотаріуса про перереєстрацію майна від 17.08.2021, до нотаріуса [PERSON] були застосовані заходи реагування у вигляді блокування доступу до Державного реєстру нерухомого майна, а рішення комісії та наказ міністерства юстиції направлено до правоохоронного органу. Таким чином, державний орган встановлював порушення щодо незаконного внесення відомостей до державного реєстру речових прав на майно за позивачем та відновлював в реєстрі нерухомого майна запис про право власності на майно за законними власниками - [PERSON] та ТОВ «Лемано». ТОВ «Лемано» є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно, тому у нього не може бути витребувано майно на підставі статті 388 ЦК України. Вважає, що позов про витребування майна не підлягає задоволенню. Представник третьої особи ТОВ «Ренесанс Холдинг», яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору подав письмові пояснення, згідно яких вбачається, що 29 грудня 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Холдинг» виграло електронні торги з продажу лоту, до складу якого входили активи Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк»: право вимоги за кредитним договором № 55/11/13-К (із забезпеченням: 1. Садовий будинок загальною площею 1173.1 кв.м; 2. Земельна ділянка площею 0,0738 га; 3. Садовий будинок загальною площею 1834.2 кв.м; 4. Земельна ділянка площею 0,0675 га, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] ). 19 січня 2018 року між ТОВ «Ренесанс Холдинг» та ПАТ «Платинум Банк» було укладено Договір № 28К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за умовами якого Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором права вимоги до позичальника зазначеного у Додатку № 1 до Договору. Згідно Додатку № 1 до Договору позивачу відступлено право вимоги за кредитним договором № 55/11/13-К (мультивалютна невідновлювана кредитна лінія) від 28.11.2013 р., укладеним між ПАТ «ФІНБАНК» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), права вимоги за яким були відступлені ПАТ «Платинум Банк» згідно з договором відступлення права вимоги № 20141225-Г (дол.) від 25.12.2014 р. 19 січня 2018 року між ТОВ «Ренесанс Холдинг» та ПАТ «Платинум Банк» було укладено Договір № 28і про відступлення прав вимоги, за умовами якого Банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні Банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором права вимоги до іпотекодавців зазначених у Додатку № 1 до Договору. Згідно Додатку № 1 до Договору позивачу відступлено право вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В. 28.1 1.2013 р. за реєстровим номером 4329 (боржник [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ) та іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 29.11.2013 р. за реєстровим номером 12234 (боржник [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ). Предметом іпотеки був будинок та земельна ділянка. Зазначає, що ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 04 лютого 2016 року забезпечено позов ПАТ «Платинум Банк», шляхом накладення арешту на нерухоме майно в м.Києві, а саме садове товариство «Лісне», [ADDRESS] та заборонено проводити будь-які дії по відчуженню нерухомого майна. За таких обставин будь-які правочини, щодо розпорядження спірним майном протягом дії ухвали про забезпечення позову є нікчемним, а відтак [PERSON] не може вважатися добросовісним власником майна. З урахуванням письмових пояснень, ТОВ «Ренесанс Холдинг» не заперечує щодо задоволення позову. Відповідач [PERSON] , [PERSON] , представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору ПАТ «Платинум Банк», [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду повідомлялися належним чином, неявка не є перешкодою для розгляду цивільної справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являвся власником будинку та земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 25.03.2016 року посвідчених Приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П. Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2019 року № 1226/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» були скасовані реєстраційні дії та записи по об`єктам нерухомого майна та власником майна стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Лемано». В державному реєстрі речових прав на майно за період з 12 по 18 квітня 2019 року були скасовані реєстраційні дії та записи по об`єктам нерухомого майна в [ADDRESS] та власником спірного майна за даними реєстру став громадянин [PERSON] . 18.04.2019 року [PERSON] вніс майно до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемано», код ЄДРПОУ 42486061, яке 22.04.2019 року передало майно [PERSON] як Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики № 22/04/2019 від 22.04.2019 р. В подальшому Наказ Міністерства юстиції України від 16.04.2019 р. № 1226/5 було скасовано в судовому порядку та повторно розглянуто скаргу [PERSON] внаслідок чого Міністерством юстиції України прийнято Наказ № 2093/7 від 17.06.2021 р., яким відмовлено в задоволенні скарги [PERSON] . Даючи правову оцінку Наказу Міністерства юстиції України від 16.04.2019 р. № 1226/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» суд зазначає наступне. Як вбачається з змісту скарги [PERSON] останній просив скасувати рішення про припинення іпотеки та припинення обтяжень/заборони, що були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договорів від 28.11.2013 р., реєстровий номер 4329, від 29.11.2013 р. реєстровий номер 12234, а саме: - рішення державного реєстратора Максименко Лесі Анатоліївни управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, індексний номер рішення 21277719 від 13 травня 2015 року про припинення іпотеки. - рішення державного реєстратора Максименко Лесі Анатоліївни управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, індексний номер рішення 21236788 від 12 травня 2015 року про припинення обтяжень. - рішення державного реєстратора Томащук Олени Дмитрівни управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, індексний номер рішення 21288289 від 14 травня 2015 року про припинення іпотеки. - рішення державного реєстратора Томащук Олени Дмитрівни управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, індексний номер рішення 21282597 від 14 травня 2015 року про припинення обтяжень. - рішення державного реєстратора Томащук Олени Дмитрівни управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, індексний номер рішення 22015483 від 12 червня 2015 року про припинення іпотеки. - рішення державного реєстратора Томащук Олени Дмитрівни управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, індексний номер рішення 22014859 від 12 червня 2015 року про припинення обтяжень. - рішення державного реєстратора Томащук Олени Дмитрівни управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, індексний номер рішення 22014429 від 12 червня 2015 року про припинення іпотеки. - рішення державного реєстратора Томащук Олени Дмитрівни управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, індексний номер рішення 22013979 від 12 червня 2015 року про припинення іпотеки. Повноваження Міністерства юстиції України у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно визначаються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (з наступними змінами та доповненнями), а також постановою Кабінету Міністрів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 25.12.2015 № 1127 (зі змінами та доповненнями). Відповідно до статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином при розгляді даної справи необхідно встановити, чи був наказ Міністерства юстиції України від 16.04.2019 р. № 1226/5 прийнятий у межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням встановленої процедури та чи був він прийнятий на законних підставах. Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 26 листопада 2015 року № 834-VIII, Міністерству юстиції України було надано повноваження щодо розгляду скарг на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. З 01 січня 2016 року набув чинності Порядок розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128 (далі - Постанова №1128), яким визначено процедуру розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту (далі - суб`єкт оскарження), що здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами (далі - суб`єкт розгляду скарги) відповідно до Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». Підставою для задоволення скарги Міністерство юстиції визначив незаконність реєстраційних дій щодо зняття іпотеки, які були вчиненні у травні-липні 2015 році, тобто до набрання чинності відповідними нормативними актами. Відповідно до статті 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Згідно рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Таким чином, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце. Окрім того, Конституційний суд України в рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини). Враховуючи зазначене, у Міністерства юстиції України відсутні повноваження для розгляду скарги на дії державних реєстраторів, вчинені до 01.01.2016. Аналогічна позиція щодо недопущення застосування положень законодавства, які розширюють повноваження Міністерства юстиції України у сфері державної реєстрації до дій (правовідносин), що здійснені до набрання чинності відповідних змін до Закону № 1952-IV, були висловлені Верховним Судом у постанові від 19.06.2018 у справі № 826/12868/16 та постанові від 2 грудня 2021 р. у справі № 160/1258/19. Щодо скасування Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2019 р. № 1226/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» рішень державного реєстратора, прийнятих у 2016 році суд зазначає наступне. Серед переліку таких рішень є рішення щодо реєстрації права власності за нотаріально посвідченими правочинами в т.ч. договору купівлі-продажу від 25.03.2016 року посвідченого Приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П., на який посилається позивач, обґрунтовуючи своє право власності на спірне майно. Відповідно до статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Згідно ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, зокрема посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, вимоги про нотаріальне посвідчення правочину тощо). Статтею 50 Закону передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. З наведеного можна зробити висновок, що дії, пов`язані з нерухомим майном, можуть бути реєстраційними і нотаріальними. Коли посвідчується договір купівлі-продажу на нерухоме майно - це нотаріальна дія, а коли інформацію про право власності, набуте на підставі такого договору купівлі-продажу вносять до реєстру речових прав - це вже дія реєстраційна. В той же час як було зазначено вище Антирейдерська комісія при Міністерстві юстиції України з початку свого створення 2016 року розглядає скарги лише на реєстраційні, а не нотаріальні дії. Суд констатує, що чинне законодавство не містить чіткого визначення меж компетенції Міністерства юстиції у як суб`єкта розгляду скарг у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, однак, враховуючи наведені приписи Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", які слід розуміти так, що Міністерство юстиції може приймати лише ті рішення державного реєстратора, які передбачені цим Законом, слід дійти висновку, що Законом Міністерство юстиції не уповноважений переглядати скарги, предметом яких є вирішення питань, які віднесені до виключних конституційних повноважень інших органів . Так, подана [PERSON] скарга була мотивована окрім іншого тим, що оскаржувані ним рішення державних реєстраторів були прийняті на підставі підроблених довіреностей. На підставі наведеного Комісія дійшла висновку, що оскаржувана реєстрація прав в тому числі реєстрація права власності на спірне майно за позивачем на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу здійснена державними реєстраторами з порушенням норм законодавства у сфері державної реєстрації. Тобто, в порядку розгляду скарги на рішення державних реєстраторів Комісією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації оформленого Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2019 року № 1226/5 фактично було визнано недійсними усі нотаріально посвідчені угоди укладені зі спірним майном за період з 2013 по 2019 роки, в т.ч. договір купівлі-продажу від 25.03.2016 року посвідчений Приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П., на який посилається позивач, обґрунтовуючи своє право власності на спірне майно. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд відзначає, що жодних обґрунтувань нікчемності усіх нотаріально посвідчених угод укладених зі спірним майном за період з 2013 по 2019 роки в тому числі договору купівлі-продажу від 25.03.2016 р., в силу норм закону Наказ Міністерства юстиції України від 16.04.2019 р. № 1226/5 не містить, а суд в межах розгляду даної справи не вбачає правових підстав для цього. Отже, такі правочини є оспорюваними і в незалежності від обставин їх укладення могли бути визнанні недійсними не інакше як за наслідками набрання законної сили відповідним рішенням суду, а до цього часу підпадають під правовий захист презумпції правомірності правочину, встановленої приписами ст. 204 Цивільного кодексу України, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки вона не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Тому, у разі неспростування презумпції правомірності договору, правовідносин, які виникли за ним, є дійсними, а їх наслідки - правомірними. Однак, реєстрація прав хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто, державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права, що прямо випливає із положень ч. 2 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", яка визначає, що відомості, які містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії, а у разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. На переконання суду, позивач є добросовісним набувачем майна, оскільки набув його за відплатним правочином, який в судовому порядку не визнавався недійсним, а відтак позбавлення його права власності поза межами судових процедур суперечить його праву на володіння даним майном. Відтак, з урахуванням принципу jura novit curia - «суд знає закони» незалежно від того, оскаржується наразі Наказ від 16.04.2019 р. № 1226/5 чи він вже скасований внаслідок повторного розгляду скарги (Наказ № 2093/7 від 17.06.2021 р.), суд констатує те, що такий наказ не може бути підставою для набуття права власності на спірне майно за [PERSON] оскільки таке набуття права власності суперечить праву власності [PERSON] , яке виникло на підставі чинного договору купівлі-продажу від 25.03.2016 р. посвідченого Приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П., який в судовому порядку не оскаржувався та не визнавався недійсним. У зв`язку з наведеним, суд вважає, що право позивача володіти, користуватися та розпоряджатися будинком та земельною ділянкою, розташованої в [ADDRESS] , порушено. Правовстановлюючі документи (нотаріальний договір купівлі-продажу від 25.03.2016 р.) являються чинними і мають пріоритет над наступними записами в Державному реєстрі про право власності за ТОВ «Лемано», яке було внесено після скасування Мінюстом реєстраційних дій Наказом № 1226/5 від 16.04.2019 року. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що майно було відчужено на користь [PERSON] за підробленими документами, оскільки вони не підтверджуються жодним доказом та суперечать поведінці [PERSON] , який не вчиняв жодних дій для оскарження такого договору. Посилання відповідача на висновок експерта від 21.12.2017 року, як доказ незаконного зняття іпотеки, суд також відхиляє, оскільки вказана експертиза не містить інформацію щодо предмета доказування у даному цивільному провадженні. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц вказано, що: «відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)». У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Оскільки між позивачем і відповідачем ТОВ «Лемано» немає жодного правочину з приводу відчуження спірного майна суд вважає, що таке майно підлягає поверненню його дійсному власнику, яким є позивач на підставі ст. 388 ЦК України, як майно, яке вибуло з володіння власника поза його волею. Щодо позовної вимоги про недійсність Іпотечного договору від 22.04.2019 року суд зазначає наступне. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. З наведених вище обґрунтувань, позивач залишається правомочним власником будинку та земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] , оскільки його правовстановлюючі документи, а саме нотаріальний договір купівлі-продажу від 25.03.2016 року є чинними, при цьому позивач як власник майна не надавав своєї згоди на відчуження майна на користь ТОВ «Лемано» з подальшою передачею такого майна в іпотеку, а відтак Іпотечний договір від 22.04.2019 року укладений всупереч волевиявленню власника майна [PERSON] , та підлягає визнанню недійсним, оскільки не відповідає ч. 3 ст. 203 ЦК України. Згідно ч 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Наведене свідчить про наявність у позивача права ставити вимогу про визнання недійсним Іпотечного договору від 22.04.2019 року та обґрунтованість такої вимоги. Щодо застосування позовної давності до вимог позивача за даним позовом, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Частини третя та четверта статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року. Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався. Статтею 58 Конституції України, статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Отже, з 02.04.2020 визначений статтею 257 ЦК України строк позовної давності продовжений. Таким чином, позивачем не було пропущено строк позовної давності. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. Зважаючи на вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог, у зв`язку із чим позовні вимоги задовольняються повністю.

Outcome: approved