Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту нікчемним, у якому з урахуванням уточненої позовної заяви від 23.05.2019 року просив визнати нікчемним заповіт [PERSON] від 12 листопада 2015 року, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Кононовою К.В. та зареєстрований в реєстрі за №4-478, складений на користь [PERSON] . Також просив стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказав, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, позивач дізнався, що 12 листопада 2015 року мати склала заповіт, у якому заповіла належне їй майно, а саме квартиру [ADDRESS] , на користь відповідачки [PERSON] . Позивач вважає, що даний заповіт порушує його права та має бути визнаний судом нікчемним. Так, за приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Померла [PERSON] не була одноосібним власником квартири [ADDRESS] . На момент смерті заповідачки позивачу належала частина зазначеної квартири. Оскільки на момент складення заповіту [PERSON] не була одноосібним власником квартири, без згоди інших співвласників не могла розпоряджатися нею та не мала права її заповідати, а тому заповіт складено померлою з порушенням вимог ст. ст. 319, 358 та 1236 ЦК України, що має наслідком його нікчемність згідно з положеннями ст. 1257 ЦК України. Внаслідок складання такого заповіту позивач позбавлений права на спадкування в частці, яка передбачена для спадкоємців першої черги за законом згідно з ст. 1261 ЦК України. Крім того, заповіт спадкодавицею усієї квартири є порушенням прав [PERSON] як співвласника, є порушенням його прав, передбачених ст. 321 ЦК України та ст. 41 Конституції України. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 15.04.2019 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 25.04.2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 24.05.2019 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. За клопотанням позивача витребувано докази у Макарівської районної державної нотаріальної контори Київської області, КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації». Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 19.12.2019 року залучено до участі у справі третю особу - П`яту Київську державну нотаріальну контору. 21.12.2019 року до суду надійшла витребувана інформація з КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації». 02.01.2020 року з Макарівської районної державної нотаріальної контори Київської області надійшли матеріали спадкової справи. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 09.02.2021 року закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідачка у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості. Представник третьої особи - П`ятої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що 12.09.2016 року відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №13945. На день смерті померла була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права і обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до листа Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" вих. №062/14-17145 (И-2019) від 18.12.2019 року квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: частини - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (в рівних долях) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації 11.02.1998 наказ №363; частина - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 5-ю Київською державною нотаріальною конторою 25.10.2007 №5-4522. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини можливе шляхом подачі заяви про прийняття спадщини у строки, встановлені ст. 1270 ЦК України та видачі відповідного свідоцтва. За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Статтею 1270 ЦК України встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини. [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 20 лютого 1969 року Бишівською сільською радою депутатів трудящих Макарівського району Київської області, актовий запис №14. 03.02.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Макарівської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті матері [PERSON] . [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 29 листопада 1975 року відділом РАЦС Жовтневого району м. Києва, актовий запис №2233. 03.02.2017 року відповідачка [PERSON] звернулась до Макарівської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] . За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Стаття 1233 ЦК України визначає заповіт як особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому призначений вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Загальні вимоги до форми заповіту визначені ст. 1247 ЦК України, а саме: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до вимог статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) №46642498 від 03.02.2017 року [PERSON] складено два заповіти, чинні на момент смерті: [INFO] , посвідчений П`ятою Київською державною нотаріальною конторою, номер в реєстрі нотаріальних дій 6-331 (номер в спадковому реєстрі 50998121); 12.11.2015 року, посвідчений П`ятою Київською державною нотаріальною конторою, номер в реєстрі нотаріальних дій 4-478 (номер в спадковому реєстрі 58204627). Звертаючись до суду позивач просив визнати нікчемним заповіт [PERSON] від 12 листопада 2015 року, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Кононовою К.В. та зареєстрований в реєстрі за №4-478 з тих підстав, що на момент складення заповіту померла не була одноосібним власником квартири, без згоди інших співвласників не могла розпоряджатися нею та не мала права її заповідати, а тому заповіт складено з порушенням вимог ст. ст. 319, 358 та 1236 ЦК України, що має наслідком його нікчемність згідно з положеннями ст. 1257 ЦК України. Внаслідок складання такого заповіту позивач позбавлений права на спадкування в частці, яка передбачена для спадкоємців першої черги за законом згідно з ст. 1261 ЦК України. Так, 12 листопада 2015 року 0б 11 годині 40 хвилин [PERSON] , [INFO] склала заповіт, за яким на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: належну на праві власності квартиру [ADDRESS] , заповіла [PERSON] , [INFO] [PERSON] своїм підписом ствердила, що заповіт нею прочитаний вголос та власноручно підписаний. Заповіт записано нотаріусом зі слів [PERSON] , до підписання прочитаний уголос заповідачем і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса об 11-40 год., особу заповідачки встановлено та дієздатність перевірено, що стверджено підписом та печаткою державного нотаріуса П`ятої Київської державної нотаріальної контори Кононовою К.В. За правилами ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України. Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди для запрошення нотаріуса посвідчити заповіт. Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту. Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій - шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, (провадження № 14-651цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону. В постанові Верхового Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2021 року у справі № 498/606/17 (провадження № 61-545св21) зазначено, що у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Встановивши, що позовні вимоги [PERSON] про визнання нікчемним заповіту [PERSON] від 12 листопада 2015 року не можуть бути задоволенні, оскільки позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту, застосування якого не призводить до реального поновлення його порушених прав, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші понесені позивачем судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed