Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з вимогами про зняття арешту з майна, що накладений на нього постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 09.10.2012 року ВДВС Івано-Франківського МУЮ, реєстраційний номер обтяження 10321700, покликаючись на те, що на виконанні Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області перебувало виконавче провадження № 34618279 щодо виконання виконавчого листа, виданого Івано-Франківським міським судом 24.07.2012 року № 0907/2-8207/2011, про стягнення з нього на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 21 850,36 грн. заборгованості. 09.10.2012 року накладено арешт майна та оголошено заборону на його відчуження (реєстраційний номер обтяження 10321700 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). 26.11.2013 року постановою державного виконавця Пиць В.М. виконавчий документ повернуто стягувачу, у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке можна звернути стягнення. Виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання протягом одного року з дня винесення відповідної постанови. З того часу жодних виконавчих дій не проводилося, стягувач повторно не пред`являв виконавчий документ до виконання, визначений для цього законом однорічний строк сплинув ще 26.11.2014 року. Станом на час подачі позовної заяви у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в його розділі Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься обтяження арешт нерухомого майна на підставі вищевказаної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у даному виконавчому провадженні. Зважаючи, що строк повторного пред`явлення до виконання виконавчого листа сплинув 26.11.2014 року, в силу Закону України «Про виконавче провадження», відтак стягувач втратив право вимагати примусового виконання судового рішення і, як наслідок, відпали правові підстави для подальшого арешту майна. Відповідно до ухвали суду від 24 жовтня 2019 року до участі у справі залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», як правонаступника відповідача Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит». Позивач в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Зайдель І.Р. подала заяву про розгляд справи без участі позивача. Представник відповідача не прибув у судове засідання, належним чином повідомлявся про дату та час судового засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить\~ до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Заочним рішенням Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області від 29 травня 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги задоволено. Ухвалено стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит 21850 грн. 36 коп.\~ заборгованості за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 5 від 14.07.2008 року; стягнути з [PERSON] \~ (ідентифікаційний номер [NUMBER] )\~ на користь Публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит 218 грн. 50 коп. витрат по оплаті судового збору. На виконання вищевказаного рішення суду видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит 21850 грн. 36 коп.\~ заборгованості за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 5 від 14.07.2008 року. Постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції Пиць В.М. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 0907/2-8207/2011, виданого 24.07.2012. 09.10.2012 року державним виконавцем накладено арешт майна, належного [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження. 26.11.2013 року постановою державного виконавця Пиць В.М. виконавчий документ повернуто стягувачу, у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке можна звернути стягнення. Вищевказана інформація щодо виконавчого листа № 0907/2-8207/2011, виданого 24.07.2012 відображена і у листі державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Івасишин П.В. від 20.12.2017 № В-8/21711, наданого на запит адвоката Зайдель І.Р. На запит адвоката Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області листом від 14.03.2018 за № 01-51/224/2018 повідомлено, що станом на 14.03.2018 року в матеріалах цивільної справи № 0907/2-8207/2011, провадження № 2/0907/3153/2012 за позовом Публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та Кредит до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, відсутні заяви позивача про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання або видачу дубліката виконавчого листа. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, у розділі «Відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» міститься обтяження постанова про арешт нерухомого майна на підставі вищевказаної постанови про арешт майна боржника [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження, 34618279, 09.10.2012, ВДВС Івано-Франківського МУЮ старшим державним виконавцем Пиць В.М. Відповідно до статті 4 ЦПК України\~ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до статті 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Нормами ч.с. 1, 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Такі правові регулювання містяться і в ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод». Підстави та порядок зняття арешту при виконанні рішень суду визначено Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до частин першої та другої статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року\~ (в редакції, чинній станом на час спірних правовідносин), сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом. Згідно частин 1, 2 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», дій щодо зняття арешту з майна проведено не було, чим було порушено право позивача на користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином порушене право власника підлягає захисту шляхом звільнення з-під арешту спірного майна. Таким чином, враховуючи характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, суд приходить до висновку, що накладене обтяження обмежує позивача у праві володіння, користування та розпорядження, що призвело до того, що позивач позбавлений можливості належним чином розпоряджатися своїм правом на майно. Відтак, враховуючи зазначені позивачем обставини та надані докази в обґрунтування позову у їх сукупності, приймаючи до уваги, що позивачем надано належні і допустимі докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved