Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

13.12.2021року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] (далі відповідач з вимогою про визнання майна особистою приватною власністю на житловий будинок [ADDRESS] . Свої вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що 04.09.2011 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Випасненської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області про що видано свідоцтво про шлюб, серії [NUMBER] , відповідний актовий запис номер 23. Шлюбні відносини не склалися і рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.11.2019 року по справі №495/9115/19 шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно Договору про поділ спадкового майна від 16.12.2014 року посвідченого державним нотаріусом Білгород - Дністровськовської міської державної контори Одеської області Кушнір І.В. зареєстрованого в реєстрі за №5344 після його укладення в його приватну власність перейшла трикімнатна квартира під номером [ADDRESS] , земельна ділянка під номером [NUMBER] масив під номером [ADDRESS] , площею 5,52гектарів, розташована на території Випасненської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області. На підставі зазначеного договору позивачу, як спадкоємцю за законом (після смерті його батька) видано свідоцтво про право на спадщину за законом виданого Білгород - Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області 16.12.2014 року. За реєстровим №5351 індексний номер витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: 31063822 від 16.12.2014 року. В подальшому, позивач вирішив продати квартиру, яку він отримав у спадок і придбати приватний будинок. На той час його дружина [PERSON] не заперечувала щодо цього, але на купівлю будинку в їх родині до продажу квартири, яку він отримав у спадок коштів не було. Отже, отриману у спадок квартиру [ADDRESS] , яка належала йому па праві приватної власності 26.08.2016 року він продав, що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 26.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород - Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. зареєстрованого в реєстрі за №635. Зазначена више квартира була продана за 77000 (сімдесят сім тисяч) гривень. що підтверджується п.2 Договору купівлі - продажу від 26.08.2016 року. Надалі, маючи кошти від продажу квартири, було прийняте рішення щодо пошуку приватного будинку для купівлі і подальшого мешкання їхньої родини. Згодом будинок, який він мав намір купити було знайдено це був будинок [ADDRESS] , але відразу оформити угоду позивач та продавець не могли. оскільки в Білгород - Дністровському міськрайонному суді Одеської області знаходилась позовна заява про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно. Предметом спору якого був будинок [ADDRESS] . За домовленістю з продавцем будинку сплативши завдаток з родиною оселилися в зазначеному будинку і домовились про те, що остаточний розрахунок за купівлю будинку, буде проведено після того, як він визнає право власності і оформить право власності належним чином згідно законодавства. Так фактично його родина стали мешкати в будинку з початку жовтня 2016 року. 10.10.2017 року позивач уклав договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі - продажу житлового будинку. посвідченого державним нотаріусом Білгород - Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницьким О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 918. За купівлю будинку позивачем було сплачено 43971.00 (сорок три тисячі дев`ятсот сімдесят одна гривня), що підтверджується п.3 Договору купівлі-продажу житлового будинку. Питання про те, на кого буде оформлений придбаний будинок навіть не виникало, оскільки відповідач [PERSON] на той час його дружина. Вважала, що зазначений будинок він придбав виключно за кошти, які були отримані ним від продажу належного йому спадкового майна (квартири), яка належала йому на праві особистої приватної власності. Відповідач участі у придбанні будинку не приймала та грошові кошти не надавала. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а с особистою приватною власністю того подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не с безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісно власності подружжя. Позивач просить суд: - ???Визнати за позивачем [PERSON] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] право особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] : загальною площею 110.3 кв. м.. житловою площею - 51.3 кв. м. Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1173082951208, номер запису про право власності: 22752570, дата державної реєстрації 10.10.2017 року. 31.12.2021 року Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом, та просить суд: - визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як таке, що набуто у порядку поділу майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог відповідач, заявила, що 04.09.2011 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб виконавчим комітетом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №23.Рішенням Білгород-Дністровського району Одеської області від 11.11.2019 року по справі №495/9115/19 шлюб між нею та відповідачем був розірваний. Від шлюбу маємо двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу нею та відповідачем за спільні кошти був придбаний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 110,3 кв.м., житловою площею 51,3 кв.м., посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницьким О.Ю., зареєстрованого в реєстрі №1918. Даний житловий будинок, с об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до технічного паспорту житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 110,3 кв.м., житловою площею 51,3 кв.м. складається з житлового будинку літ. «А», літ. «Б» - кухня, літ. «В» - гараж, літ. «Г » - сарай, літ. «Д» - вбиральня, № 1-4 споруди. Вона намагалася в добровільному порядку домовитися з відповідачем про поділ спільного майна, але відповідач в добровільному порядку відмовляється розділити спільне майно. Таким чином, враховуючи, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , є об?єктом спільної сумісної власності подружжя, тому підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність позивачу та відповідачу по 1/2 частині житлового будинку. Просить свої вимоги задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , пояснила суду що належний будинок є особистою власністю позивача [PERSON] та належить тільки йому. Відповідач [PERSON] ніякої участі в придбанні вищевказаного будинку не приймала, вона знаходилась на той час в декретній відпустці і покупцем був [PERSON] . Позовні вимоги просила задовольнити та визнати за [PERSON] право особистої власності на вищевказаний будинок, а у зустрічному позові [PERSON] відмовити в повному обсязі. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вимоги відповідача не визнав. В судове засідання представник відповідача [PERSON] просила відмовити в позові [PERSON] , оскільки як зазначено представником позивача майно придбано за кошти позивача, вона заперечує оскільки майно було придбано за спільні кошти подружжя. Просить суд відмовити в повному обсязі в позові [PERSON] , а зустрічний позов [PERSON] задовольнити та визнати за [PERSON] право власності на частину вищезазначеного житлового будинку. Фактичні обставини, встановлені судом. Дослідивши матеріали справи та надані позивачем та відповідачем докази, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, відповідача давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.09.2011 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №23. Рішенням білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.11.2019 року по справі №495/9115/19 шлюб між сторонами було розірвано. Факт того, що позивач [PERSON] згідно Договору про поділ спадкового майна від 16.12.2014 року посвідченого державним нотаріусом Білгород - Дністровськовської міської державної контори Одеської області Кушнір І.В. зареєстрованого в реєстрі за №5344 після його укладення в його приватну власність перейшла трикімнатна квартира під номером [ADDRESS] , земельна ділянка під номером [NUMBER] масив під номером [ADDRESS] , площею 5,52гектарів, розташована на території Випасненської сільської ради Білгород - Дністровського району Одеської області. На підставі зазначеного договору позивачу, як спадкоємцю за законом (після смерті його батька) видано свідоцтво про право на спадщину за законом виданого Білгород - Дністровською міською державною нотаріальною конторою Одеської області 16.12.2014 року. За реєстровим №5351 індексний номер витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: 31063822 від 16.12.2014 року. В подальшому, позивач вирішив продати квартиру, яку він отримав у спадок і придбати приватний будинок. На той час його дружина [PERSON] не заперечувала щодо цього, але на купівлю будинку в їх родині до продажу квартири, яку він отримав у спадок коштів не було. Отже, отриману у спадок квартиру [ADDRESS] , яка належала йому па праві приватної власності 26.08.2016 року він продав, що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 26.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород - Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л.С. зареєстрованого в реєстрі за №635. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Змістом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 368 ч. 3 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України у справі №6-612цс15, підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Суд зазначає, що відповідно до діючого законодавства, не має значення, якими були юридичні підстави набуття майна - купівля, обмін, придбання в кредит або шляхом придбання на електронних торгах. Також не має різниці, на кого з подружжя було придбано майно, важливим є те, що це сталось під час шлюбу. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно було придбано не в шлюбі або за її особисті кошти. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 77-81 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно зі ст. 81 ЦПК України обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Частиною 7 ст. 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Вищевказаних підстав для самостійного збирання доказів судом не встановлено, тому розгляд справи проводився за наданими позивачкою доказами. Враховуючи надані позивачем докази та доводи, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача, адже позивачем [PERSON] не надано до суду належних та допустимих доказів того, що саме за його особисті кошти було придбано спірний вищевказаний житловий будинок, адже з відповідачем він перебував у шлюбі з вересня 2011 року, спірне майно було придбане ним 10.10.2017 року, а шлюб розірваний лише 11.11.2019 року. Відповідно до положень абз.3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Як вбачається з Інформаційних довідок право власності на спірні об`єкти нерухомого майна було зареєстровано за позивачем [PERSON] у період шлюбу. Крім того, позивачем [PERSON] не доведено того, що відповідач [PERSON] не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилялась від участі в утриманні сім`ї, приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї. Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що спірні об`єкти нерухомого майна було придбано сторонами у період шлюбу, право власності на ці об`єкти нерухомого майна було зареєстровано за позивачем [PERSON] , тобто виникло у одного із подружжя у період шлюбу, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірні об`єкти нерухомого майна було придбано за кошти, які належали особисто [PERSON] до суду не надано, проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, з урахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] , як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження під час розгляду даної справи, у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю. Вивчивши зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, суд дійшов висновку Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, суд приходить до наступних висновків. Сторони повторно уклали шлюб 04.09.2011 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб виданого виконавчим комітетом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №23. Під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] встановлено, що за спільні кошти був придбаний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 110,3 кв.м., житловою площею 51,3 кв.м., посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Іваницьким О.Ю., зареєстрованого в реєстрі №1918. Даний житловий будинок, с об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до технічного паспорту житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 110,3 кв.м., житловою площею 51,3 кв.м. складається з житлового будинку літ. «А», літ. «Б» - кухня, літ. «В» - гараж, літ. «Г » - сарай, літ. «Д» - вбиральня, № 1-4 споруди. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України та роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 №5, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються в судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх установлення. Згідно ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. В Постанові від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16 (провадження №61-5296св19) Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі № 643/6799/17 від 30.10.2019, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від № 5-рп/99 від 03.06.1999 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Однак, суд звертає увагу, що як на підставу задоволення своїх позовних вимог [PERSON] посилається не на загальні підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя щодо спірного будинку, а саме на спеціальні норми права, передбачені ст. 62 СК України, отже, посилання сторони позивача [PERSON] , що спірний будинок є особистою приватною власністю [PERSON] не заслуговують на увагу. Із змісту положень глав 7 та 8 СК України, вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно із ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Як регламентує ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як передбачає ст. 62 ч. 1 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та розподілу спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя можуть вважатися: квартири, житлові та садові будинки, земельні ділянки та інше. Як роз`яснено в п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України). Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12,13 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновками експертів. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.1ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року). У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень зазначається, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, виходячи із системного тлумачення норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносин у контексті з`ясованих судом обставин справи, суд вважає, що в заявлені зустрічного позову [PERSON] позовні вимоги до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності підлягають задоволенню. Відповідно до частин 1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON] відмовлено у повному обсязі, судові витрати слід залишити за позивачем [PERSON] . За приписами ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом [PERSON] , підлягають стягненню судові витрати у сумі 908 (дев`ятсот вісім грн.) 00 копійок.

Outcome: approved