Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

У серпні 2021 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової Ірини Олександрівни про визнання договорів недійсними. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 08 листопада 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір № 494/П/27/2007-840. За умовами договору ВАТ «КБ «Надра» надав, а [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 184 072,50 дол. США та зобов`язалася повернути їх у встановлений договором строк зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,39% річних, а також штрафів. В забезпечення виконання зобов`язань за основним договором 08 листопада 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір іпотеки щодо належної [PERSON] квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. 08 листопада 2007 року за номером 6511. Позивачка зазначає, що за умовами кредитного договору зобов`язувалася щомісячно здійснювати періодичні платежі у розмірі 2 032,00 дол. США строком до 05 листопада 2032 року. Відповідно до положень кредитного договору позивачка також зобов`язувалася сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 12,39% річних, комісію у розмірі 1,25% від суми виданих коштів. [PERSON] до січня 2009 року виконувала умови договору, потім виплати припинила, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року у справі № 753/16070/14 позовні вимоги ВАТ «КБ «Надра» до [PERSON] задоволено. Стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 340 723,82 дол. США, яка складалася з основної заборгованості у розмірі 182 292,55 дол. США, відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 122 305,45 дол. США, пені 17 718,57 дол. США та штрафу 18 407,25 дол. США. На переконання позивачки умови договору про стягнення комісії Банком не відповідають вимогам закону, оскільки не містять інформації про те, які саме послуги за вказану комісії надаються споживачу. За таких обставин позивачка вважає, що умови договору про стягнення комісії є несправедливими в розумінні статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів, а тому є недійсними. Несправедливою на думку позивачки є вимога про стягнення непропорційно великої компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання споживачем умов зобов`язання. За таких обставин позивачка вважає, що кредитний договір, який містить умови про сплату комісії та непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання нею зобов`язання, є недійсним, оскільки такі його положення не відповідають вимогам пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про судовий збір». За умови визнання основного зобов`язання недійсним позивачка вважає недійсним і іпотечний договір. Враховуючи вищенаведене позивачка просить суд: - визнати недійсним кредитний договір № 494/П/27/2007-840 від 08 листопада 2007 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] ; - визнати недійсним договір іпотеки від 08 листопада 2011 року, укладений між між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] щодо належної [PERSON] квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. 08 листопада 2007 року за реєстраційним номером 6511; - вирішити питання про розподіл судових витрат. Шевченківський районний суд м. Києва ухвалою від 31 серпня 2021 року позовну заяву [PERSON] передав на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою від 22 жовтня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив загальне позовне провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 25 листопада 2021 року закрив підготовче провадження у справі, призначив справу до розгляду. У вересні 2022 року до суду надійшов відзив Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ «КБ «Надра» з ринку (далі - Фонд), в обґрунтування якого останній посилається на те, що недійсність кредитного договору не доведена у передбачений законом спосіб, умови кредитного договору на момент його укладення були погоджені сторонами. Банком зобов`язання за кредитним договором були виконані щодо надання кредитних коштів, водночас позивачка у такий спосіб намагається уникнути покладених на неї зобов`язань з повернення кредитних коштів. Крім того, позивачка не вказала суду правові наслідки у разі визнання судом недійсними оспорюваних нею договорів. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце слухання справи сповіщений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином. причини неявки не повідомила. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких ґрунтуються доводи сторін, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 08 листопада 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір № 494/П/27/2007-840, за умовами якого ПАТ КБ «Надра» надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 184 072,50 дол. США з цільовим використанням для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу № 6509 від 08 листопада 2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] для придбання у власність квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Плата за користування кредитом погоджена за ставкою 12,39% річних, які нараховуються на залишок заборгованості. Кінцевою датою строку кредитування визначено 05 листопада 2032 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 08 листопада 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, за умовами якого з метою належного виконання зобов`язання за кредитним договором № 494/П/27/2007-840 від 08 листопада 2007 року [PERSON] передала в іпотеку, а ВАТ КБ «Надра» прийняв в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Умови кредитного договору [PERSON] не виконувала належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року задоволено позовні вимоги ВАТ КБ «Надра» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 340 723,82 дол. США. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду набрало законної сили 22 грудня 2014 року. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Так позивачка вважає, що її право як споживача на отримання послуги з кредитування порушене відповідачем шляхом встановлення несправедливих вимог кредитного договору, а саме вимог про стягнення комісії та надмірної компенсації за невиконання зобов`язання за кредитним договором. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341 цс 15 Верховний Суд України наголосив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частинами четвертою-шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішеннях наголошував на тому, що право на справедливий розгляд в суді, ґарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, між іншим, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву (див. справа «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, рішення від 28 листопада 1999 року). Відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Умовами оспорюваного кредитного договору № 494/П/27/2007-840 передбачено вичерпний перелік обов`язкових платежів за користування кредитними коштами та за порушення умов зобов`язання. Пунктом 1.3 Договору зобов`язано позичальника сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 12,39% річних. Пунктом 1.5 Договору встановлено зобов`язання зі сплати комісії за розрахунки, яка складає 1,25% відсотків від суми виданих коштів, зазначених в пункті 1.2 цього договору, за винятком суми виданої на оплату цієї комісії. В розділі 5 цього договору передбачено перелік штрафних платежів за порушення позичальником виконання покладеного на нього зобов`язання. Пунктом 5.1 встановлено зобов`язання зі сплати штрафу у розмірі 25% від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням за умови порушення позичальником умов цільового використання кредитних коштів, а пунктом 5.3 - штраф у розмірі 10% від суми кредиту за порушення позичальником вимог пункту 4.3 Договору, за виключенням пунктів 4.3.3, 4.3.4. Водночас пунктом 5.2 цього Договору встановлено, що у випадку прострочення виконання зобов`язань Позичальником щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у пункті 3.3.3 цього Договору, позичальник сплачує Банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. З матеріалів справи вбачається, що ВАТ КБ «Надра» в зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати всіх необхідних платежів за договором звернувся у вересні 2014 року до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором, чим змінив строк виконання зобов`язання та просив суд стягнути всі необхідні платежі, передбачені умовами кредитного договору. Отже, кредитор вимагав дострокового стягнення з позичальника та його поручителя всіх передбачених договором платежів внаслідок неналежного виконання останніми зобов`язання. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року у справі № 753/16070/14-ц стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 340 723,82 дол. США. Цим судовим рішенням встановлено факт неналежного виконання боржником та його поручителем умов зобов`язання, факт наявності заборгованості за кредитним договором, яка включає в себе всі необхідні передбачені договором платежі, та підстави для стягнення цієї заборгованості солідарно з боржника та поручителя. Рішення набрало законної сили 22 грудня 2014 року. З інформації, отриманої з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що судове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року у справі № 753/16070/14-ц [PERSON] не оскаржувалося, а отже позичальниця погодилася з нарахованим та стягнутим розміром заборгованості за кредитним договором. Матеріали справи не містять доказів наявності зауважень з боку позичальниці до положень договору на стадії його укладення чи виконання. Натомість вимога про недійсність договору в цілому через невідповідність окремих його пунктів вимогам законодавства на стадії примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості за цим договором не відповідає основам цивільного законодавства. У постанові від 12 квітня 2022 року у справі № 756/6038/20 Верховний Суд, аналізуючи дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права, правильність застосування норм матеріального права, зазначив, що незгода позичальника з умовою договору про сплату комісії за ініціювання кредиту на стадії виконання, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання, не є підставою для визнання умов договору такими, що не підлягають виконанню, під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства. Отже такий висновок за результатами розгляду позовних вимог відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 12 квітня 2022 року у справі № 756/6038/20. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed