Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, скасування державної реєстрації права власності на транспортний засіб та визнання права власності на майно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 09 серпня 1989 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 17 жовтня 2022 року розірваний. Зазначає, що під час шлюбу з [PERSON] ними спільно був придбаний трактор DW 244В, 2019 року випуску, який зареєстрували на відповідача. В кінці жовтня 2022 року позивачу стало відомо, що відповідач без згоди позивача зняв вказаний трактор з обліку та 07 жовтня 2022 року право власності на транспортний засіб в Головному управлінні Держпродспоживслужби у Волинській області було зареєстровано на [PERSON] . Вказує, що правочин щодо відчуження трактора виходить за межі дрібного побутового, а тому потребував згоди позивача як другого із співвласників. Ураховуючи вищенаведене просить визнати недійсним договір купівлі-продажу трактора марки DW244В, 2019 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , скасувати державну реєстрацію права власності на трактор та у порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] , [PERSON] по частині право власності на трактор марки DW244В, 2019 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 19 січня 2023 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на трактор колісний моделі DW244В, реєстраційний номер [NUMBER] , 2019 року випуску, заводський № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію машини серії [NUMBER] . Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 20 січня 2023 року задоволено заяву позивача про забезпечення доказів та витребувано у Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області документи, які підтверджують продаж 07 жовтня 2022 року [PERSON] трактора колісного марки DW244В, реєстраційний номер [NUMBER] , 2019 року випуску, заводський № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] . Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 23 січня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено 13 лютого 2023 року о 10 год 30 хв. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 13 лютого 2023 року у зв`язку з відсутністю відомостей про вручення відповідачу [PERSON] повідомлення про дату, час та місце судового засідання розгляд справи відкладено на 10 год 00 хв 07 березня 2023 року. Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 23 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 год 00 хв 26 квітня 2023 року. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Зелений О. П. в судовому засіданні позов підтримали з підстав наведених у ньому, надали пояснення близькі за змістом до обґрунтувань позову. Представник позивача - адвокат Зелений О. П. уточнив, що просять визнати недійсним договір купівлі-продажу № 9350/1-31 від 07 жовтня 2022 року та виключити з прохальної частини позовної заяви вказівку на реєстраційний номер [NUMBER] , оскільки він в подальшому буде змінюватись органом реєстрації. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що спірний трактор був придбаний під час перебування з позивачкою у шлюбі, а відчужений без її відому та згоди. Зазначив, що рішення про відчуження трактора відповідачу [PERSON] , який є зятем сторін у справі, приймалось разом з дітьми. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 23 березня 2023 року подав суду заяву в якій позовні вимоги не визнав та просив підготовче та судове засідання проводити у його відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Держпродспоживслужби у Волинській області в судове засідання не з`явились, 06 квітня 2023 року подали суду клопотання в якому просили розгляд справи проводити у їх відсутності. Як зазначено у п. 1 ч. 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд ухвалив судове засідання проводити у відсутності відповідача [PERSON] та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області. Заслухавши позивача, представника позивача та відповідача, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, доходить такого висновку. Судом встановлено, що сторони з 29 серпня 1989 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 17 жовтня 2022 року розірваний. Під час перебування у шлюбі сторони придбали трактор колісний марки DW244В, 2019 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстровано\~за [PERSON] , що підтверджується, копією свідоцтва про реєстрацію машини серії [NUMBER] . Згідно договору купівлі-продажу № 9350/1-31 від 07 жовтня 2022 року [PERSON] продав [PERSON] трактор колісний марки DW244В, 2019 року випуску. 07 жовтня 2022 року на підставі вищевказаного договору трактор було перереєстровано на нового власника [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію машини серії [NUMBER] . Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що спірне майно набуте сторонами за час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і не може відчужуватись без її згоди. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України) та Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Тлумачення положень ст. 61 СК України свідчить про те, що спільною сумісною власністю, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воли були набуті. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За правилами ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя в судовому порядку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону, або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно зі ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, за встановлених обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права, виходячи із характеру спірних правовідносин, а також враховуючи, що визнання відповідачем [PERSON] позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, суд доходить висновку, що трактор придбаний сторонами в період шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). За ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 204 ЦК України\~встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Як уже встановлено судом, трактор придбаний сторонами в період шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За змістом ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Статтею 68 СК України\~визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Отже, відсутність згоди одного із співвласників подружжя на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою визнання цього правочину недійсним. Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості. Предметом договору купівлі-продажу є трактор марки DW244В, 2019 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , правочин щодо відчуження вказаного транспортного засобу, на переконання суду, виходить за межі дрібного побутового, тому потребував згоди позивача як другого із співвласників. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства серед іншого віднесено добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження№ 12-71гс20). Судом встановлено, що відповідачем [PERSON] трактор був проданий [PERSON] , який є зятем сторін і на дату укладення договору купівлі-продажу спірного трактора (07 жовтня 2022 року) йому достовірно було відомо, що трактор є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам [PERSON] , оскільки відповідачу [PERSON] було відомо, що трактор належить сторонам на праві спільної сумісної власності і що відповідач укладаючи договір купівлі-продажу не отримав згоди на це позивача. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що договір купівлі-продажу № 9350/1-31 від 07 жовтня 2022 року трактора колісного марки DW244B, 2019 року випуску (заводський № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] ) укладеного між [PERSON] та [PERSON] необхідно визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на трактор, згідно свідоцтво про реєстрацію машини серії [NUMBER] . Згідно з ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути поділено між ними як у рівних, так і в інших частках за взаємною домовленістю. В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував щодо визнання за позивачем та ним, в порядку поділу спільного майна подружжя, права власності по частині трактора. Ураховуючи зазначене, суд доходить висновку, що в порядку поділу спільного майна подружжя необхідно визнати за [PERSON] , [PERSON] право власності по частині трактора колісного марки DW244B, 2019 року випуску. Згідно з ч. 7 ст. 158 ЦПК у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки заяву позивача про забезпечення позову, забезпечення доказів та позов задоволено повністю, а тому сплачений судовий збір в сумі 3258,90 грн (2185,30 грн судовий збір за подання позовної заяви + 536,80 грн судовий збір за подання заяви про забезпечення позову + 536,80 грн - судовий збір за подання заяви про забезпечення доказів) необхідно стягнути з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved