Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-04 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача у якому просить: -визнати припиненими трудові відносини між сторонами з 11 жовтня 2022 року у зв`язку із звільненням позивача із займаної посади директора комерційного товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Фарм Агротрейд ЛТД» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України; -розірвати трудовий договір, який укладений між сторонами, із 11 жовтня 2022 року; -зобов`язати відповідача внести до трудової книжки позивача записи про звільнення з посади директора комерційного з 11 жовтня 2022 року; -вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що сторони перебувають у трудових відносинах. З 29 грудня 2017 року [PERSON] переведено на посаду директора комерційного відповідача. Позивач виявила намір розірвати трудовий договір з власної ініціативи про що повідомила відповідача 13 вересня 2022 року, написавши заяву про звільнення із займаної посади на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України та відправивши таку засобами поштового зв`язку на адресу відповідача. Заява отримана відповідачем 27.09.2022, а відтак останнім робочим днем - днем звільнення є 11.10.2022. Попри те, ані наказу про звільнення позивача, ані відповідних запис у трудові книжці про звільнення відповідачем не вчинено, що порушує трудові права позивача. У відповідності до ст. ст. 22, 38, 48 49 КЗпП України просить позов задовольнити. Відповідачем не подано до суду відзив, який би містить заперечення на позов. 15 березня 2023 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, а відтак, враховуючи що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи та враховуючи наявність умов передбачених ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 29 грудня 2017 року відповідно до наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Фарм Агротрейд ЛТД» № П-1 [PERSON] , за її згодою, з посади менеджера з продажу переведено на посаду комерційного директора з 01 січня 2018 року. Копія наказу мітиться у матеріалах справи. Таким чином, позивач вважає, що оскільки сторони перебували у трудових відносинах, а відтак на нього поширюються трудові права щодо розірвання трудового договору з власної ініціативи, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом такого права. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, Кодекс) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено ст. 38 Кодексу. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно з ч. 3 ст. 38 цього Кодексу працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Аналізуючи зазначені норми, суд прийшов до переконання, що за змістом ст. 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Суд установив, що 13 вересня 2022 року позивачем написано заяву на ім`я Товариства з обмеженою відповідальністю «Біо-Фарм Агротрейд ЛТД» (місцезнаходження - місто Київ, вулиця Вікентія Хвойки, літ44/45, буд 15/15, корп. 11, оф. 5, код ЄДРПОУ 39890452) про звільнення за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України. Заява від 19.09.2022 направлена відповідачу за допомогою засобів поштового зв`язку та отримана останній 27 вересня 2022 року, що підтверджено фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 13.09.2022 та витягом із офіційного сайту АТ «Укрпошти» за трек-кодом 0308706093286. Отже, позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, повідомивши про це роботодавця письмово за два тижні. Відповідно до трудового законодавства України будь-який працівник, має право звільнитися за власним бажанням. Законодавством України визначено право особи вільно обирати собі місце роботи та припиняти трудові відносини за власним бажанням, будь-яких обмежень не допускається, оскільки це порушує невід`ємне право особи на вільний вибір праці. Із матеріалів справи суд установив, що позивач вчинив, передбачені статтею 38 КЗпП України дії, необхідні для припинення трудових відносин, припинив виконувати свої трудові обов`язки комерційного директора, однак трудовий договір не був розірваний, а трудові відносини не були припинені. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих КУ та КЗпП України, а відтак суд прийшов до переконання про те, що позовні вимоги про визнання трудових відносин між сторонами припиненими та розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України підлягають до задоволення, оскільки в позасудовому порядку позивач позбавлений іншої можливості скористатися своїм правом на звільнення за власним бажанням. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача внести запис про звільнення до трудової книжки позивача, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 48 КЗпП України (чинної на момент переведення позивача на іншу посаду) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Відповідно до п. п. 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої спільним наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року №58, записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суд зазначає, що позивачем не подано жодних доказів, які б підтверджували вжиття заходів щодо отримання своєї належно оформленої трудової книжки, зокрема із необхідністю зазначення у ній запису про звільнення, які не призвели до бажаного результату. У зв`язку із установленим, суд прийшов до переконання про те, що доводи позивача про необхідність зобов`язання відповідача до вчинення відповідних дій не знайшли свого підтвердження у суді, адже не подано жодних доказів, які б підтверджували порушення відповідачем вимог трудового законодавства щодо необхідності внесення відповідних записів про звільнення у відповідності до вимог ст. ст. 47, 48 КЗпП України та на обов`язковість виконання цього судового рішення яким припинено трудові відносини між сторонами та розірвано трудовий договір з ініціативи позивача, а відтак у такій вимозі необхідно відмовити за передчасністю. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 2147,20 грн.

Outcome: partial