Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

22 лютого 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [INFO] , третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року зазначену позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків. 18 березня 2022 року на виконання даної ухвали [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в інтересах [PERSON] , 2005 р.н., третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування вимог позивач [PERSON] посилався на те, що на праві власності йому належить 3/4 частини житлового будинку [ADDRESS] . Він набув право власності на 3/4 частини житлового будинку після смерті [PERSON] , померлої [INFO] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВЕВ № 609840 від 29 серпня 2006 року, виданого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко О.М. за р.№ 2-3274. Власником 1/4 частини спірного домоволодіння є його син - [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 300369379 від 18 лютого 2022 року. Позивач вказує на те, що в належному йому будинку з 13 липня 2010 року зареєстрований його онук [PERSON] , [INFO] , який в житловому приміщенні не проживає з дати реєстрації, тобто з 13 липня 2010 року, житловим приміщенням не користується, речі останнього в будинку відсутні. Всі обов`язки щодо оплати комунальних послуг та по утриманню будинку, здійснюються позивачем. Наявність реєстрації неповнолітнього онука [PERSON] , [INFO] в житловому будинку порушує його права як власника майна. В зв`язку з наведеним, посилаючись на вимоги ст.ст. 316, 317, 319, 380, 391, 405 ЦК України, [PERSON] просив суд: визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06 квітня 2022 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23 листопада 2022 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позов, посилався обставини та підстави позову, викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити, крім того, зазначив, що що онук позивача [PERSON] - відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований в спірному житловому будинку з 2010 року, [INFO] [PERSON] вже виповнилося 18 років. Йому не відомо, чи надавав позивач згоду на реєстрацію онука в житловому будинку. Наголошує на тому, що відповідач [PERSON] , [INFO] не є членом сім`ї позивача [PERSON] , з 13 липня 2010 року в житловому приміщенні не проживав, він більше 10 років не спілкується зі своїм онуком, зв`язок з останнім втрачений. Відповідач [PERSON] в інтересах [PERSON] , [INFO] , який на час подання позову був неповнолітнім, в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв, клопотань та відзиву від останнього на адресу суду не надходило. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Представник третьої особи Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в особі органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, згідно заяви, просив розглядати справу за його відсутності, зокрема надав висновок про недоцільність визнання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 3/4 частини житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 300369379 від 18 лютого 2022 року. Позивач набув право власності на 3/4 частини житлового будинку після смерті [PERSON] , померлої [INFO] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВЕВ № 609840 від 29 серпня 2006 року, виданого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шевченко О.М. за р.№ 2-3274. Іншим власником 1/4 частини спірного домоволодіння є син позивача [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 300369379 від 18 лютого 2022 року. Судом встановлено, що в спірному житловому будинку зареєстрований відповідач, [PERSON] , [INFO] , який є онуком позивача [PERSON] та сином відповідача [PERSON] , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 15 лютого 2022 року за вих. № 482. Згідно акту № б/н. від 15 лютого 2022 року, складеного головою квартального комітету № 4 Литвиненко М.Б. в присутності жителів кварталу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вбачається, що з 13 липня 2010 року в спірному житловому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , який в житловому приміщенні не проживає з дати реєстрації, тобто з 13 липня 2010 року, житловим приміщенням не користується, речі останнього в будинку відсутні. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Як вбачається з частини 2 статті 48 Закону України «Про власність» власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Відповідно до частини 1статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Пунктом 1, частини 1статті 346 цього Кодексу встановлено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ч. 1ст. 391 ЦК України. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підстав статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У відповідності до вимог статті 391 ЦК України, власник має права вимагати усунення перешкод його права, хоч вони і не поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зі змісту вказаної статті, а також статті 64 ЖК України, яка дає визначення поняття «член сім`ї» вбачається, що необхідною умовою існування права на користування житлом власника є спільне проживання членів сім`ї з власником житла та ведення спільного господарства. Статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Пункт 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» від 12.04.1985 року вказує, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням. За приписами частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тобто спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підзаконними нормативними актами, визначено позасудовий порядок вирішення і оформлення питань зняття з реєстрації місця проживання особи, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та інших органів державної влади. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації місця проживання, що відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування. В той же час суд зауважує, що позивач [PERSON] просив визнати втратившим право користування спірним будинком [PERSON] , [INFO] , який на час подання позову був неповнолітнім. При цьому, як встановлено вище, батько останнього - [PERSON] є співвласником спірного житлового будинку, його частка складає 1/4 на спірне нерухоме майно. Судом встановлено, що [PERSON] , 16.03.2005 року виповнилося 18 років 16 березня 2023 року. Так, у своєму висновкувід 04 жовтня 2022 року за вих. № 1221/0/2-22 року орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області посилався на те, що визнання втратившим права користування житловим приміщенням відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] за вказаною адресою, суперечитиме нормам чинного законодавства України, зокрема ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ЗУ «Про охорону дитинства», оскільки це призведе до звуження обсягу існуючих житлових прав та порушення охоронюваним законом інтересів дитини. Суд з такою позицією органу опіки та піклування погоджується в повній мірі, з огляду на нижченаведене. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Підстава, на якій місце проживання [PERSON] , [INFO] реєструвалося в спірному житловому будинку, в судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 10 липня 2019 року у справі № 465/7083/13-ц (провадження № 61-31340св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), від 09 серпня 2020 року у справі № 755/16152/16 (провадження № 61-11414св19). Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Суд зауважує, що відповідач [PERSON] , [INFO] набув права користування спірним житлом на законних підставах, його батько [PERSON] є співвласником даного домоволодіння, в свою чергу останній не порушував питання про визнання свого сина таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а тому сам по собі факт не проживання [PERSON] , [INFO] у спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Не сплата на той час неповнолітньою дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітньої дитини. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається на позивача. На підставі викладено та

Outcome: dismissed