Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, зазначивши, що відповідач, будучи приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 01.12.2020 вчинив виконавчий напис №12075 про стягнення з нього на користь ТОВ «ФК «ФІНАНС ІННОВАЦІЯ» заборгованості за кредитним договором у розмірі 18 230 грн. В подальшому рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2021, ухваленим у цивільній справі №760/28456/20, виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. З огляду на наведене, вказуючи на те, що діями відповідача, які виразилися у вчиненні вказаного виконавчого напису, йому завдано значної моральної шкоди (душевних страждань), позивач просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02.08.2021 справу передано на розгляд за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2021 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 21.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - відповіді на відзив. Згідно з ухвалою суду від 23.02.2023 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] та замінено неналежного відповідача [PERSON] на ТОВ «НЕССО». В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, в матеріалах справи міститься заява представника про розгляд справи без його участі та участі позивача. Заперечень щодо заочного розгляду справи від сторони позивача не надходило. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд ухвалив провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Порядок та правові підстави відшкодування моральної шкоди визначаються статтею 23 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 49-51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №216/3521/16-ц (провадження №14-714цс19) зазначено, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Крім того, у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) зазначено, що тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2021 у справі №766/21131/18 (провадження №61-18770св19) аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У вказаній постанові у справі №766/21131/18 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що звернення до нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису та отримання виконавчого напису є реалізацією прав банку як кредитора отримати від боржника у кредитному зобов`язанні суми заборгованості за кредитним договором, а тому такі дії не можуть бути розцінені як протиправна поведінка банку. З огляду на вищевикладене, для покладення відповідальності на заподіювача моральної шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди. Протиправною вважається така поведінка особи, яка порушує приписи закону чи іншого нормативного акта, або виявилася у невиконанні чи неналежному виконанні договірного зобов`язання. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Звертаючись до суду з позовом до відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], позивач [PERSON] посилався на те, що діями відповідача, які виразилися у вчиненні вказаного виконавчого напису, йому завдано значної моральної шкоди (душевних страждань), яку він оцінює у 25 000 грн. В подальшому такі позовні вимоги позивачем було пред`явлено до ТОВ «НЕССО», за заявою якого нотаріусом було вчинено виконавчий напис. Як з`ясовано судом, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2021, ухваленим у цивільній справі №760/28456/20 за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «Фінанс Інновація», визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №12075 від 01.12.2020, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], про звернення стягнення за кредитним договором № 200429-16841-1 від 29.04.2020. Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено, що 29.04.2020 між[PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» був укладений договір №200429-16841-1, відповідно до якого позивачу було надано кредит у розмірі 3 000, 00 грн. під 1,7 % в день за користування коштами на строк 30 днів шляхом переказу на його платіжну картку. Кредитний договір був укладений електронній формі відповідно до вимог Закону України « Про електронну комерцію». 01.12.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] вчинено виконавчий напис про звернення стягнення із заборгованості з позивача за період з 29.05.2020 по 03.11.2020 у розмірі 17 130, 00 грн. 17.12.2020 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ярошенком К.Ю. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63914321. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що у нотаріуса були відсутні повноваження на вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений та не відносився до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Також суд зазначив, що заборгованість боржника не є безспірною, оскільки відповідачем всупереч вимог закону не було надано документів, які б підтверджували право його вимоги до позивача за кредитним договором, а нотаріус помилково, всупереч вимог закону, не перевірив зміст договорів, на які відповідач посилався як на підставу виникнення у нього права вимоги до позивача за кредитним договором, та стягнув спірну заборгованість на користь особи, яка не підтвердила свої повноваження належними доказами. Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, винесеної приватним виконавцем Ярошенком К.Ю. 17.12.2020 в межах виконавчого провадження №63914321, виконавчий напис №12075 від 01.12.2020 був вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] на підставі кредитного договору №200429-16841-1, укладеного 29.04.2020 між[PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація». Таким чином, звернення ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» до нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису та отримання виконавчого напису на підставі вищевказаного кредитного договору, є реалізацією прав ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація», як кредитора, на отримання в позасудовому порядку від боржника [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором, а тому не може бути розцінена як протиправна поведінка. При цьому суд зауважує, що сам по собі факт визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не може бути підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки доведенню підлягають саме протиправність поведінки стягувача, за заявою якого було вчинено виконавчий напис та який звернувся до нотаріуса з метою реалізації свого права, як кредитора у кредитному зобов`язанні. Вирішуючи позовні вимоги, пред`явлені позивачем до відповідача ТОВ «НЕССО», суд також враховує наступне. Із встановлених судом обставин вбачається, що сторонами кредитного договору №200429-16841-1 від 29.04.2020, на підставі якого було вчинено виконавчий напис №12075 від 01.12.2020, на який посилається позивач як на підставу для стягнення моральної шкоди, були [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація». Жодних відомостей щодо ТОВ «НЕССО», у тому числі як сторони вказаного договору чи її правонаступника, або правонаступника стягувача за виконавчим провадженням з примусового виконання вказаного виконавчого напису, матеріали справи не містять. Отже, саме позивач [PERSON] та ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» є учасниками цивільно-правових відносин та носіями прав і обов`язків, що випливають з вказаного кредитного договору, тобто ТОВ «НЕССО» є неналежним відповідачем за вимогами позивача у даному спорі. У постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 462/3355/16-ц зазначено, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 304/284/18 зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц. При цьому, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч. 2 ст. 51 ЦПК України). Слід зазначити, що суд позбавлений можливості замінювати неналежного відповідача чи залучати співвідповідача за власною ініціативою, така заміна можлива виключно за клопотанням позивача, оскільки тільки він вправі розпоряджатись своїми процесуальними правами. Суд, встановивши під час розгляду справи, що позов заявлено до неналежного відповідача, відмовляє у задоволенні такого позову. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц та від 30.01.2019 у справі №552/6381/17. За вказаних обставин, враховуючи, що позивач пред`явив позовну вимогу про стягнення моральної шкоди до ТОВ «НЕССО», яке не є ані стороною кредитного договору, на підставі якого було вчинено виконавчий напис, ані стягувачем у виконавчому провадженні з примусового виконання такого виконавчого напису, суд дійшов висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача. Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду позивачем не надано та в ході судового розгляду не встановлено. Із урахуванням наведеного, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача ТОВ «НЕССО». Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог судом відмовлено у повному обсязі, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed