Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

В грудні 2022р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПрАТ «СК «Еталон», в якому просила суд: 1) стягнути з відповідача на свою користь: - 3,0 % річних у розмірі 10002,73 грн.; - інфляційні втрати у розмірі 45651,65 грн.; - пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 76927,0 грн.; - моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.; - судові витрати. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 05 квітня 2019р. о 15:20 год., мала місце дорожньо - транспортна пригода (далі по тексту - ДТП), згідно якої водій [PERSON] керуючи автомобілем «Honda», д.н.з. [NUMBER] , по вул. Сидора Ковпака, біля буд. № 7 в м. Харкові, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «Hyundai Accent 1.4», д.н.з. [NUMBER] , який на праві власності належить позивачці, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, завдано матеріальну шкоду. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 03 травня 2019р., водія [PERSON] було визнано винним у ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. З метою відшкодування збитків за пошкоджений в ДТП автомобіль позивачка звернулась до відповідача, у якого була застрахована цивільна відповідальність водія [PERSON] на момент ДТП (поліс №АМ/8466492 від 11 лютого 2019р). Листом від 17 липня 2019р. відповідач повідомив позивачку про відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування. Не погодившись з відмовою у виплаті 30 вересня 2019р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПрАТ «СК«Еталон», третя особа - [PERSON] , про відшкодування шкоди завданої в результаті ДТП. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021р. у цивільній справі № 953/19110/19, яке набрало законної сили, позов [PERSON] було задоволено і стягнуто з ПрАТ «СК «Еталон» на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП в сумі 100000,00 грн., при цьому вказаним рішенням суду на користь позивачки було стягнуто лише суму страхового відшкодування, тобто суми матеріального збитку, тоді як позивачка має право на стягнення пені за прострочення виплати страхового відшкодування, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, оскільки з рішенням суду першої інстанції, та постановою апеляційної інстанції, було встановлено, що дії страхової компанії щодо відмови їй у виплаті страхового відшкодування є незаконними, на думку позивачки, страховик (відповідач) зобов`язаний був здійснити страхове відшкодування у передбачені законом строки проте цього не зробив, що призвело до прострочення виконання зобов`язання. Також, на думку позивачки вона має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй, внаслідок незаконної відмови у виплаті страховою компанією і затягуванні у виплаті суми страхового відшкодування більш як на три роки, що призвело до тривалих душевних хвилювань, вимагало додаткових зусиль та часу. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) учасників справи. 06 квітня 2023р. від відповідача на адресу суду надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій відповідач просив застосувати строк позовної давності, і в задоволенні позовних вимог відмовити. Також на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що розрахунки позивачки щодо пені, 3,0 % річних та інфляційних втрат з 23 липня 2019р. по 21 листопада 2022р. є протизаконними. Зазначив, що до вимог про стягнення 3,0 % річних та інфляційних втрат застосовується загальний строк позовної давності у три роки. Позовна давність у один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Вказав, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заперечував щодо стягнення моральної шкоди зазначивши, що в даному випадку виникає правова колізія і необхідно застосовувати норми спеціального закону - Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно ст. 26 якого, страховиком відшкодовується потерпілому-фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Наголосив, що страхове відшкодування моральної шкоди в даному випадку є похідним від виплати страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю. Тому розрахунок відшкодування страхової виплати моральної шкоди повинен проводитись від реально стягнутого відшкодування, а не від встановленого ліміту. Звертав увагу суду, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження витрат на лікування. Зазначив, що вимога щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. незаконна та безпідставна. 18 квітня 2023р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, і заперечувала проти доводів, наведених у відзиві на позов. Також сторона заперечувала проти заяви сторони відповідача, в порядку ст. 267 ЦК України, зазначивши що відповідні строки були продовжені законом на час введення карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також на час введення воєнного стану, оскільки з 12 березня 2020р. і станом на сьогодні на всій території України діє карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), з 02 квітня 2020р. набрав чинності п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким усі строки загальної і спеціальної позовної давності продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. В зв`язку з цим сторона позивача зазначила, що посилання відповідача на те, що на момент звернення із позовом строки позовної давності сплили - не ґрунтуються на вимогах закону. Додатково зазначила, що з 17 березня 2022р. набрав чинності п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, згідно якого - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Крім того вказав, що перебіг позовної давності було перервано на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України в момент звернення до суду про стягнення основного зобов`язання (30 вересня 2019р.), а також 24 листопада 2022р. на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України - в момент здійснення виконання ПрАТ «СК «Еталон» основного зобов`язання зі сплати страхового відшкодування. Не погодилася сторона позивача, з аргументами відповідача щодо вимог моральної шкоди зазначивши, що жодної правової колізії в даному випадку не виникає, оскільки позивач не просить стягнути зі страхової компанії моральну шкоду яка йому була завдана під час ДТП внаслідок протиправних дій винного водія (страхувальника), а в даному випадку предметом позову є стягнення моральної шкоди завданої саме незаконними, протиправними діями самої страхової компанії (а ні винуватцем ДТП), які виражались у безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування і небажанні відповідача здійснювати страхове відшкодування, що призвело до тривалого і важкого процесу захисту позивачкою своїх прав у суді першої та апеляційної інстанцій, і як наслідок призвело до моральних страждань. При цьому, сторона позивача посилалася на висновок по аналогічним обставинам справи, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019р. у справі № 465/4287/15. Заперечення на відповідь на відзив, стороною відповідача до суду не подавались. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 05 квітня 2019р. о 15:20 год., мала місце ДТП, по вул. Сидора Ковпака, біля буд. № 7 в м. Харкові, за участю: автомобіля «Honda», д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Hyundai Accent 1.4», д.н.з. [NUMBER] , який на праві власності належить позивачці. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 03 травня 2019р. по справі № 640/7826/19 [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП та притягнуто його до адміністративної відповідальності. Внаслідок ДТП пошкоджено автомобіль «Hyundai Accent 1.4», д.н.з. [NUMBER] , який належить позивачці [PERSON] на праві приватної власності, що встановлено в рішенні Київського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021р. по справі № 953/19110/19. На момент ДТП, цивільна відповідальність водія автомобіля «Honda», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у відповідача за договором цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/8466492 від 11 лютого 2019р. З метою відшкодування збитків позивач звернулась до ПрАТ «СК «Еталон» з заявою про страхове відшкодування. Однак листом від 17 липня 2019р., відповідач повідомив позивачку про прийняття рішення про відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021р. у цивільній справі № 953/19110/19, позов [PERSON] до ПрАТ «СК «Еталон» про стягнення страхового відшкодування - задоволено, стягнуто з ПрАТ «СК «Еталон» на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП в сумі 100000,00 грн. Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 листопада 2022р. рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021р. залишено без змін. 24 листопада 2022р. відповідач ПрАТ «СК «Еталон», сплатив позивачці [PERSON] суму страхового відшкодування наступними платежами: 25000,0 грн. - 21 листопада 2022р.; 25000,0 грн. - 22 листопада 2022р.; 25000,0 грн. - 23 листопада 2022р. і 25000,0 грн. -24 листопада 2022р. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018р. у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016р. у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 червня 2018р. у справі № 308/3162/15-ц, - позивач (потерпілий), хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного відповідачами, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 01 червня 2016р. у справі № 6-927цс16). Згідно зі ст. 992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Згідно п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. З огляду на зазначене, суд вважає, що відповідачем порушено вимоги чинного законодавства України щодо виплати страхового відшкодування, через що позивачка має право на відшкодування пені, інфляційних витрат та трьох відсотків річних за час прострочення виплати страхового відшкодування шкоди. Щодо наведених позивачем у позовній заяві розрахунків 3,0 % річних, інфляційних втрат та пені суд зазначає наступне. Пунктом 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зокрема встановлено, що страховик не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. Прострочення виплати страхового відшкодування починається з наступного дня після спливу 90-денного строку для виплати страхового відшкодування, що відраховується з дати отримання страховиком заяви про страхове відшкодування. Згідно опису поштового відправлення, заяву про страхове відшкодування разом з іншими документами було надіслано позивачкою поштою до відповідача 19 квітня 2019р. та отримано відповідачем 23 квітня 2019р. (лист ПрАТ «СК «Еталон» від 05 грудня 2022р. вих. № 01-04-14983). Таким чином, кінцевий строк виплати відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» становив 22 липня 2019р., а з наступного дня - з 23 липня 2019р., розпочалося прострочення зобов`язання. Згідно виписки по банківському рахунку відповідач сплатив страхове відшкодування чотирма траншами, про що було зазначено судом вище. Отже відповідач виконав зобов`язання в повному обсязі тільки 24 листопада 2022р. Позивачем проведено розрахунки прострочення зобов`язання до дати першого платежу, до 21 листопада 2022р. Таким чином, суд погоджується з періодом за який позивачем розраховано прострочену заборгованість, а саме з 23 липня 2019р. (наступний день після кінцевого строку виплати страхового відшкодування у відповідності до Закону) по 21 листопада 2022р. (дата першого траншу виконання зобов`язання). Базою розрахунків позивачем визначено суму страхового відшкодування у розмірі 100000,00 грн., яку було стягнуто з відповідача рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021р. Наведений позивачем розрахунок пені у розмірі 76927,0 грн., 3,0 % річних в розмірі 10002,73 грн. та інфляційних втрат в розмірі 45651,65 грн. за несвоєчасну виплату страхового відшкодування є арифметично вірним. Відповідачем вказаний розрахунок не спростований, власних розрахунків з даного приводу суду подано не було. Статтею 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Суд погоджується з тим, що позивачеві було завдано моральні страждання, пов`язані із незаконними діями відповідача, які виразилась у його небажанні здійснювати виплату страхового відшкодування та безпідставній відмові у виплаті. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру в наслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що вимога про стягнення моральної шкоди безпідставна та незаконна оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження витрат на лікування і те що, в даному випадку слід застосовувати положення ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно яких, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. З цього приводу суд зазначає, що позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди, не посилалася, як на підставу своїх вимог на ушкодження здоров`я під час ДТП, як і не зазначала про завдання моральної шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу. Позивачка зазначала, що моральна шкода спричинена невиплатою страхового відшкодування, у строки визначені законом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті. Таким чином, ч. 1 ст. 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Звертаючись до суду з вказаним позовом, зокрема з вимогою про відшкодування моральної шкоди, позивачка мотивувала небажанням відповідача здійснювати виплату страхового відшкодування, порушенням зобов`язань за договором страхування і незаконною відмовою у виплаті страхового відшкодування, що, за її твердженнями, змусило звертатись до суду, і як наслідок до отримання страхового відшкодування із затримкою більше ніж у три роки після апеляційного перегляду справи і набранням рішенням суду законної сили, що призвело до тривалих переживань і душевних страждань та вимагало додаткових зусиль і часу. Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019р. у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19). Таким чином, задоволенню підлягають і позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. Стосовно заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності, то суд вважає, що така заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019р. у справі № 127/15672/16-ц - невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову Відповідно до п. 1) ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Поряд із цим, 02 квітня 2020р. набув чинності Закон України від 30 березня 2020р. №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено п. 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З 12 березня 2020р. і станом на час ухвалення рішення по справі, на всій території України діє карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який був введений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» та строк якого неодноразово продовжувався. Згідно висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022р. у справі № 679/1136/21, - у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020р. № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Враховуючи, що в даному випадку початок перебігу позовної давності починається не раніше 17 липня 2019р. (дата прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування), а з 02 квітня 2020р. строки загальної і спеціальної позовної давності продовжені, карантин в Україні все ще триває, позовна давність за вимогами позивача про стягнення пені, інфляційних втрат, 3 % річних і моральної шкоди досі не спливла і не спливе щонайменше аж до закінчення карантину. Також, з 17 березня 2022р. набрав чинності Закон України № 2120-IX від 15 березня 2022р. «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19, згідно з положеннями якого - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. З 24 лютого 2022р. і на сьогоднішній день в Україні діє правовий режим воєнного стану. Згідно положень ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Отже в розумінні положень закону мало місце переривання строків позовної давності на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України в момент звернення до суду про стягнення основного зобов`язання (30 вересня 2019р.), а також 21, 22, 23, 24 листопада 2022р., на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України - в моменти здійснення відповідачем платежів на виконання основного зобов`язання зі сплати страхового відшкодування. З огляду на зазначене та встановлені судом обставини, відсутні правові підстави для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки звернувшись до суду з відповідним позовом позивачка не пропустила строків позовної давності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1425,82 грн.

Outcome: approved