Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

Позивач через свого представника звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період з 05 січня 2021 року включно до березня 2022 року працювала на посаді продавця продовольчих товарів у ФОП [PERSON] (далі - відповідач 1). Протягом вказаного часу їй нараховувалась заробітна плата (включно до фактичного звільнення в березні 2022 року). Нещодавно, вона дізналась про те, що в період з квітня 2021 року по березень 2022 року відповідачем не сплачувались страхові внески щодо неї. У зв`язку з цим, [PERSON] звернулась до суду з позовом про зобов`язання вчинити дії. В ході розгляду справи №161/9935/22 [PERSON] зазначено, по позивачка дійсно працювала в нього з січня по березень 2021 року. На запит представника позивача відповідачем 1 було надано копію наказу про звільнення №5, однак без попередньої заяви [PERSON] . Крім того, в матеріалах зазначеної справи міститься інформація про прийняття позивачки на роботу до ФОП [PERSON] (далі відповідач 2) з 08.04.2021 року, про яке їй відомо не було. Зважаючи на те, що вказані накази є незаконними, прийнятими без відома позивачки з порушенням встановленого законом порядку, [PERSON] просить визнати незаконним та скасувати наказ ФОП [PERSON] про звільнення №5 від 31.03.2021 року, змінити дату звільнення [PERSON] на посаді продавця продовольчих товарів у ФОП [PERSON] з 01.04.2021 року на 15.03.2022 року, визнати незаконним та скасувати наказ ФОП [PERSON] від 08.04.2021 року про прийняття на роботу [PERSON] , а також вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою суду від 27 січня 2023 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. 15 березня 2023 року на адресу суду надійшов відзив відповідача 2, в якому останній вказує, що позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення №5 від 08.04.2023 року та зміни дати звільнення підлягають до задоволення, оскільки відповідають дійсним обставинам. В той же час, [PERSON] не зверталась до ФОП [PERSON] із заявою про прийняття на роботу, наказу при прийняття на роботу останньої не видавалось, між ними відсутні трудові відносини. Яким чином до Служби зайнятості надійшло повідомлення про прийняття її на роботу відповідачу не відомо (заробітна плата останній не нараховувалась, звітність за найманих працівників щодо позивача не подавалась). З огляду на наведене, вимоги в частині скасування наказу про прийняття позивача на роботу є безпідставними. В судове засідання 02 травня 2023 року сторони не з`явились. Представник позивача в судовому засіданні 11 квітня 2023 року підтримав позов у повному обсязі, крім того, подав на адресу суду заяву про розподіл судових витрат від 02 травня 2023 року. Представник відповідача 2 в судовому засіданні 11 квітня 2023 року визнав позов частково, надав пояснення аналогічні викладеному у письмовому відзиві на позов. Відповідач 1 в судове засідання не з`явився повторно, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. Правом подачі відзиву не скористався. Відтак, суд вбачає за можливе розглянути справу за його відсутності, та згідно вимог ч.3 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК ухвалює заочне рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, суд вважає позов підставним та таким, що підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За приписами частини першої статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] була направлена Луцьким міським центром зайнятості на вільне робоче місце на вакансію продавця продовольчих товарів до ФОП [PERSON] та прийнята на роботу згідно наказу №3 від 05.01.2021 року (а.с.14). Згідно відомостей позовної заяви позивач працювала на вказаній посаді включно до березня 2022 року. Вказане стверджується щомісячними записами, складеними та завіреними позивачкою та адміністратором на роботі за результатом нарахування заробітною плати (а.с.8-19). Незважаючи на виплату заробітної плати, в період з квітня 2021 року по березень 2022 року відповідачем 1 не сплачувались страхову внески щодо сплати ЄСВ (а.с.6-7). З наданої ГУ ДПС у Волинській області інформації вбачається, що [PERSON] була прийнята на роботу згідно наказу №3 від 05.01.2021 року (дата початку 06.01.2021 року), звільнена з роботи, згідно наказу №5 (дата закінчення 31.03.2021 року) (а.с.17). З копії наказу №5 від 31.03.2021 року вбачається, що підставою звільнення з посади продавця є п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.5). Пунктом 1 статті 36 КЗпП визначено, що обидві сторони трудових відносин можуть припинити дію трудового договору за угодою сторін. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника. Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди є підстава припинення трудового договору та строк з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін). Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. Особливістю звільнення згідно вказаної підстави є те, що ініціатива припинити трудові відносини може надходити від будь-якої із сторін. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1статті 36 КЗпП України(за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. Відомості про наявність попередньої заяви [PERSON] щодо звільнення чи попередній письмових пропозицій роботодавця, погоджених сторонами у розглядуваному випадку відсутні. Факту існування домовленості сторін про припинення трудових відносин судом не встановлено. З копії наявного наказу про звільнення №5 від 31.03.2021 року вбачається, що його винесено без зазначення анкетних даних особи, яку звільнено, в документі міститься лише підпис без відповідних реквізитів, що не дозволяє ідентифікувати особу, яка його здійснила. Згідно наявних у справі доказів позивачу нараховувалась заробітна плата до березня 2022 року, що свідчить про існування трудових відносин між працівником та роботодавцем поза періодом вказаним у оскаржуваному наказі про звільнення. Зважаючи на відсутність доказів належного волевиявлення позивача щодо розірвання трудового договору з боку відповідача 1, наявності факту існування трудових відносин до березня 2022 року (виплата заробітної плати працівнику), вимоги позивача щодо визнання незаконним та скасування наказу ФОП [PERSON] про звільнення [PERSON] № 5 від 31.03.2021 року, а також зміни дати звільнення позивача є підставними та підлягають до задоволення. Щодо вимоги скасування наказу 08.04.2021 року ФОП [PERSON] про прийняття на роботу [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно п. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи відсутність жодних доказів, що стверджують наявність трудових відносин між позивачем та відповідачем 2, заперечення їх існування з боку ФОП [PERSON] , вимоги і цій частині є безпідставними та не підлягають до задоволення. Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору, враховуючи часткове задоволення позову, підлягають до стягнення з відповідача 1 на користь держави (позивач звільнена від сплати судового збору за дві вимоги немайнового характеру, які задоволені судом). Позивачем також заявлені вимоги щодо стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000 грн. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц. В даному випадку, заявлений позивачем розмір витрат з надання професійної правничої допомоги в 12000 грн. підтверджується договором про надання правничої допомоги № б/н від 08.08.2022 року, актом прийому наданих послуг б/н від 02.05.2023 року та копією квитанцій до прибуткових касових ордерів від 02.03.2023 року та 02.05.2023 року року. У постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року в справі № 757/36628/16ц (провадження № 61-19062св21) вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної робот, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи, суд бере до уваги обставини справи, те, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, ціну позову, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, тривалість судового розгляду, значення справи для сторін. Враховуючи наведене, а також положення ч.2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає вимоги позивача щодо розподілу судових витрат такими, що підлягають до задоволення. Відтак, суму вказаних витрат слід стягнути з відповідача 1 на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial