Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом примусового виселення з квартири відповідача [PERSON] в обґрунтування зазначивши наступне. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 січня 2011 року, виданого у відповідності до розпорядження органу приватизації - Відділу житлово-комунального господарства Уманської міської ради від 17 грудня 2010 року за № 14086, вона та її мати [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] - по 1/2 частині кожна. Свого часу відповідач [PERSON] , який є її батьком і з яким її мати розірвала шлюб, та який проживає в цьому ж будинку в квартирі [ADDRESS] , подав до них з матір`ю позов, у якому просив визнати їх приватизовану квартиру [ADDRESS] спільною власністю подружжя, вселити його до цієї квартири та не чинити йому перешкод в користуванні нею. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 09.02.2016 року було скасовано рішення Уманського міськрайонного суду від 18.12.2015 року та ухвалено нове, яким у вищевказаному позові відмовлено повністю. Проте, 24 грудня 2015 року відповідач, порушуючи її конституційне право на недоторканість житла, незаконно, тобто без будь-яких правових підстав, зламавши замки у дверях, проник у належну їй квартиру [ADDRESS] , де по теперішній час незаконно проживає, незважаючи на рішення суду та її заперечення. Виселятися з квартири категорично відмовляється. З цього приводу вона була змушена двічі звертатися з відповідною заявою до Уманського МВ УМВС України у Черкаській області. Проте, працівники органів внутрішніх справ відмовляються відновити її порушені конституційні права та переконливо рекомендують звертатися до суду за вирішенням цієї проблеми, оскільки питання виселення особи з жилого приміщення виходить за межі їх компетенції. Оскільки відповідач [PERSON] незаконно заволодів її майном, заселився та проживає по теперішній час у належній їй та її матері квартирі, не маючи на це будь-яких правових підстав, не зважаючи на її звернення та застереження правоохоронних органів з цього приводу, змушена звертатись до суду з цим позовом з метою захисту свого конституційного права на недоторканість житла. Вважає такі дії відповідача порушенням вимог чинного законодавства та рішення суду апеляційної інстанції. Крім того, зазначає, що ще 11 липня 2008 року відповідачу [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 12 червня 2008 року № 265 був виданий ордер на житлове приміщення квартири [ADDRESS] на сім`ю з однієї особи, де він з 12 вересня 2008 року по теперішній час зареєстрований. Тобто відповідач має своє відокремлене житло, яким користується. Мати позивача [PERSON] позов підтримує повністю, але через те, що перебуває за кордоном не має можливості брати участь у судовому засіданні в якості позивача. Просить суд усунути перешкоди в користуванні належним їй майном шляхом примусового виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, від представника позивача адвоката Кецкала В.В. надійшла письмова заява, у якій просить суд розгляд справи проводити у його відсутність та у відсутність його довірителя [PERSON] , позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомляли. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, врахувавши процесуальну позицію сторін, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ст. ст. 80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.01.2011 року, виданого відділом житлового господарства Уманської міської ради за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] по 1/2 частині квартири за кожним, що також підтверджується витягом про державну реєстрацію, виданого Уманським виробничим відділком комунального підприємства ЧООБТІ № 28614866 від 10.01.2011 року. Також зазначене підтверджується відміткою у будинковій книзі на квартиру [ADDRESS] , згідно якої за вказаною адресою з 11.02.2011 року зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Будь які інші особи за вказаною адресою не зареєстровані. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 09 лютого 2016 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 грудня 2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено повністю. Згідно повідомлення директора РЕУ № 3 на адвокатський запит, 11.10.2007 року Уманська міська рада прийняла рішення про передачу 148-квартирного будинку за адресою: [ADDRESS] , з ДП «Уманського консервного комбінату» на баланс Уманського ремонтно-експлуатаційного управління № 3. Фактично житловий будинок був прийнятий КП «Уманське РЕУ № 3» 15.07.2008 року із вказаного часу мешканці проводять оплату за житлово-комунальні послуги. Згідно рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 12 червня 2008 року № 265 [PERSON] , 11.07.2008 року видано ордер на житлове приміщення № [NUMBER] серія А на право зайняття з сім`єю з одної особи, однієї кімнати площею 12,6 кв.м. квартири [ADDRESS] . Громадянин [PERSON] у вказаній квартирі зареєстрований 12.09.2008 року. Зазначене також підтверджується ордером № [NUMBER] серії А. Між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 ЦК України «Право власності на житло» та «Право користування чужим майном». Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦПК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституцією України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує та не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317 та 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ч. 5 ст. 9 ЖК України житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Згідно ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. У постанові Верховного Суду від 27 вересня 2019 року у справі № 591/7007/16-ц, зазначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. При цьому визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] та її мати [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] . На підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.12.2015 року відповідач [PERSON] , до вступу вищевказаного рішення в законну силу, вселився у квартиру, що належить позивачу та її матері. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 09.02.2016 року рішення суду про вселення скасовано та прийнято нове, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником, на підставі ордеру на житлове приміщення іншої квартири, у цьому ж будинку, яка йому виділена рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради і у якій він зареєстрований з 12.09.2008 року. В ході розгляду справи, відповідачем не надано доказів наявності у нього права користування спірною квартирою, тоді як позивач довів наявність права власності на спірне майно та наявність перешкод у користуванні своєю власністю, а отже, позов є обґрунтований. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає доведеним, що відповідач самовільно займає квартиру [ADDRESS] , чим створює перешкоди позивачу в користуванні належною йому власністю, а тому позовні вимоги [PERSON] щодо примусового виселення відповідача з квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволені в повному обсязі і позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн., що підтверджується квитанцією від 23.02.2016, вказані кошти мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved