Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що ним за власні кошти та власними силами був побудований житловий будинок з господарським будівлями та спорудами на земельній ділянці площею 0,15га, яка надана йому у власність рішенням сільської ради, по [ADDRESS] . На численні прохання та вмовляння його дружини [PERSON] він подарував їй дане домоволодіння та земельну ділянку. Після припинення шлюбних відносин, існував спір щодо визнання договорів дарування недійсними. У задоволенні його позову було відмовлено. На рішення суду він подав апеляційну скаргу. Для врегулювання судового спору, за пропозицією [PERSON] , 19 січня 2022 року між ними укладено попередній договір, за яким погоджено укладення основного договору купівлі-продажу спірного домоволодіння до 01 березня 2022 року. Свої зобовязання за попереднім договором щодо подання заяви до апеляційного суду про відкликання апеляційної скарги та вирішення питання зняття арешту з майна він виконав. [PERSON] постійно запевняла його, що готує документи для укладення основного договору. Але наприкінці лютого вона зникла і зявилась лише 27 липня 2022 року, пояснюючи тим, що через воєнні дії перебувала поза межами України та не мала можливості виконати свої зобовязання. Натомість відповідачка ще 21 лютого отримала ухвалу про відкликання апеляційної скарги, про своє місце перебування до липня 2022 року не повідомляла та приховувала, і 27 липня повідомила, що відмовляється укласти основний договір, вимагаючи від нього виконання її інших фінансових забаганок. Отримавши відмову, [PERSON] у порушення всіх домовленостей, 28 липня знімає всі арешти з майна та укладає договір дарування спірного майна зі своєю донькою. Вважає, що відповідачка ввела в оману і його, постійно умисно ухиляючись від виконання свого обов`язку, і обдарованого - про відсутність прав третіх осіб на майно, оскільки ним сплачено 90% вартості. Також вказав, що договір дарування є фіктивним, оскільки не створює правових наслідків, а лише для уникнення укладення основного договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, де він проживає. Фіктивність правочину також підтверджується тим, що договори дарування вже укладалися між відповідачами у 2020 році. Тому оспорювані договори мають бути визнані недійсними в судовому порядку. Одночасно з визнанням недійсним правочинів має бути визнані укладені договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки на умовах, визначених в попередніх договорах, оскільки договори є обов`язковими для виконання та ним сплачено вже 90% від обумовленої суми, він проживає в будинку, користується майном та несе витрати на його утримання та це буде найефективнішим способом захисту його порушеного права. [PERSON] не працює, повернути сплачені кошти за домоволодіння у неї не має, а натомість він втратить житло на старості років. Просив суд: Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки та розташованого на гій житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого 29 липня 2022 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Тимчуком В.О.; Скасувати рішення приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Тимчука В.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 64342036 від 29 липня 2022 року; Скасувати записи про право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,15га, кадастровий номер 3222480401:01:100:5092 на земельну ділянку, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), та житловий будинок загальною площею 430,9 кв.м та житловою - 112,2кв.м, з надвірним будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; Визнати укладеним між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу частки земельної ділянки площею 0,15га, кадастровий номер 3222480401:01:100:5092, та частини житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , у редакції договору, вказаного у позовній заяві. 31 серпня 2022 року відповідачка [PERSON] подала відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову вказала, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження доводів про її вмовляння, маніпулювання і як наслідок укладення договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки. Дійсно між ними 19 січня 2022 року укладено попередні договори щодо спірного нерухомого майна. Але звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] не надав доказів на підтвердження фактів: продовження строків укладення основного договору, досягнення згоди щодо вартості майна та передачі/отримання коштів в розмірі 1 273 500 грн., наявність всіх документів, направлення пропозиції їй щодо укладення основного договору. Вказала, що чинним законодавством чітко визначений граничний розмір розрахунків між сторонами готівкою. При перевищенні таких розмірів розрахунки проводяться в безготівковій формі. Позивач не надав доказів на підтвердження внесення ним на депозит необхідної суми для розрахунку по попередньому договорі або перерахування таких сум на її банківський рахунок. Натомість нею на підтвердження неотримання від [PERSON] коштів за попереднім договором, проведеною судовою психологічною експертизою із застосуванням поліграфу, за висновками якої - вона не отримувала заявлені позивачем кошти. Саме укладення попереднього договору відбувалось під фізичним та психологічним тиском з боку [PERSON] . Зазначила, що умовами попереднього договору ними погоджено укладення основного договору до 01 березня 2022 року, а оспорюваний договір між нею та [PERSON] укладено 29 липня 2022 року. Тобто всі правовідносини між нею та позивачем були припинені. Позивач не надав жодного доказу на підтвердження її вини у неукладенні основного договору, не спростував презумпції правомірності правочину. Оспорюваний договір не порушує жодних прав позивача та ним неправильно обрано спосіб. Просила суд відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивача на її користь судові витрати за проведене дослідження, на правову допомогу в розмірі 35 000 грн. 01 вересня 2022 року [PERSON] подала суду зустрічний позов, який ухвалою від 07 вересня 2022 року об`єднано в одне провадження разом з первісним позовом. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 19 січня 2022 року був укладений попередній договір, за яким основний договір мав бути укладений до 01 березня 2022 року. Правовідносини за попереднім договором вже припинені, але це не є перешкодою для визнання такого договору недійсним. Вказала, що оспорюваний попередній договір укладений проти її справжньої волі й із застосування з боку [PERSON] фізичного і психологічного тиску . Так, протягом їх спільного сімейного проживання у період з 2020 року по 2022 рік, [PERSON] постійно вчиняв домашнє насильство шляхом нанесення тілесних ушкоджень та чинив психологічний тиск. За її зверненнями тривають численні кримінальні провадження та по одному вже вручено підозру кривднику. Психологічний тиск був застосований до неї при розгляді іншої справи, де вона спочатку визнала позов, але апеляційний суд вказав на порушення норм закону при розгляді цивільної справи. Те, що оспорюваний попередній договір вчинений проти її справжньої волі свідчить те, що нею не подано ніяких правовстановлюючих документів на майно, відсутні будь-які розрахунки сторін при цьому. У [PERSON] відсутні належні докази сплати вказаних у попередньому договорі коштів за майно. Ці кошти вона не отримувала, що підтверджується відвідною експертизою. Тому попередній договір має бути визнаний недійсним в судовому порядку. Вказала, що неправомірними діями [PERSON] їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в розмірі 141 500 грн., яка має бути стягнена з відповідача за зустрічним позовом у повному обсязі. Просила суд: визнати недійсним попередній договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 19 січня 2022 року в приміщенні приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Леденьова І.С., за реєстраційним номером 359 щодо продажу земельної ділянки та частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 141 500 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування витрат по сплаті судового збору в розмірі 922,40 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 15 000 грн. 06 вересня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача [PERSON] 16 вересня 2022 року до суду надійшов відзив на зустрічний позов від відповідача за зустрічним позовом [PERSON] 28 вересня 2022 року до суду надійшли заперечення щодо аргументів та пояснень, наведених позивачем у відповіді на відзив від відповідача [PERSON] (т.2 а.с.146-150). 29 вересня 2022 року до суду подано відповідь на відзив по зустрічному позову від позивача за зустрічним позовом [PERSON] (т.2 а.с.166-168). 07 жовтня 2022 року до суду надійшли пояснення третьої особи на зустрічну позовну заяву - приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Леденьова І.С. (т.2 а.с. 191-194). 28 жовтня 2022 року до суду подано заперечення на відповідь на відзив за зустрічним позовом - від відповідача за зустрічним позовом [PERSON] (т.2 а.с.203-212). Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. У судовому засіданні представник позивача та позивач [PERSON] вимоги позову підтримав, проти доводів зустрічного позову заперечували. Просили задоволити позов у повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] проти позову заперечував та підтримав вимоги за зустрічним позов. Просив задоволити зустрічний позов та відмовити в задоволенні первинного позову. У судовому засіданні третя особа Леденьов І.С. підтримав письмові пояснення щодо вчинення попереднього договору відповідно до вимог чинного законодавства. Просив суд вирішити спір відповідно до вимог закону. Інші учасники в судове засідання не з`явилися. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відзиви, пояснення по суті позовних вимог, клопотань про забезпечення доказів до суду не надходило. Причини неможливості подати також суду не повідомили. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, приходить до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. При розгляді справи судом встановлено, що 21 червня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (т.2 а.с.100). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно з ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. 12 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] (на даний час Бучанський район), житловою площею 112,2 кв.м, загальною 430,9 кв.м, посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої київської державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2932. У п.2 договору визначено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами належать [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 20 липня 2006 року виконавчим комітетом Білогородської сільської ради, та зареєстровано право власності 24 липня 2006 року. 12 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,1500га, розташовану на території Київської області Києво-Святошинського району (на даний час Бучанський район) в [ADDRESS] , кадастровий номер 3222480401:01:100:5092, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої київської державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 2933. У п.2 договору вказано, що право власності на земельну ділянку підтверджується на підставі Державного акту про право призваної власності на землю №055888, виданого Білогородською сільською радою 28 травня 2002 року на підставі рішення Білогородської сільської ради №84 від 03 травня 2001 року. При розгляді справи сторонами не оспорювався той факт, що спірне майно, набуте першочергово [PERSON] ще до реєстрації шлюбу з [PERSON] . У матеріалах справи відсутні будь-які докази, що майно було змінено, істотно збільшилось у вартості за час перебування його у власності [PERSON] . Згідно з частинами 1, 4 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. 29 липня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку загальною площею 430,9 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, та земельної ділянки площею 0,15га з кадастровим номером 3222480401:01:100:5092, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . На підставі укладеного договору дарування рішенням приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Тимчука В.О. здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 64342036 від 29 липня 2022 року та внесено записи про право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,15га, кадастровий номер 3222480401:01:100:5092 на земельну ділянку, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), та житловий будинок загальною площею 430,9 кв.м та житловою - 112,2кв.м, з надвірним будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилався на фіктивність даного правочину, [PERSON] вказувала на відсутність порушеного права позивача, оскільки правовідносини припинені та вона мала право на свій розсуд вчиняти дії. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою та другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Встановлено, що після припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] склались вкрай негативні та напружені відносини, пов`язані в тому числі з розділом майна, що додатково підтверджується численним зверненнями сторін до поліції щодо вчинення неправомірних дій, внесення даних відомостей до реєстру кримінальних проваджень та проведенням досудового розслідування. На час розгляду справи судом, відсутні будь-які обвинувальні вирок, які набрали законної сили, як щодо [PERSON] , так і [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2021 року - у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Двадцять перша київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними договорів дарування жилого будинку і земельної ділянки відмовлено та скасовано заходи забезпечення позову, застосовані згідно ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2020 року, згідно якої накладено арешт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який на праві власності зареєстрований на ім`я [PERSON] , та накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер 3222480401:01:100:5092, за адресою: [ADDRESS] , яка на праві власності зареєстрована на ім`я [PERSON] . 19 січня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Леденьовим І.С., за реєстраційним номером 359, щодо продажу земельної ділянки та частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . За умовами попереднього договору, основний договір мав бути укладений не пізніше 01 березня 2022 року; за взаємною згодою сторін договір міг бути укладений раніше 01 березня 2022 року; продовження строку для укладення договорів купівлі-продажу допускається за додатковим погодженням питання між сторонами, яке має бути оформлене нотаріально посвідченим договором; погоджено вартість майна в розмірі 50 000 дол.США; встановлений обов`язок покупця підготувати документи для продажу; відсутність будь-яких заборон (арештів); припинення судового спору (п.2). 25 січня 2022 року [PERSON] подав до Київського апеляційного суду заяву про відкликання апеляційної скарги. Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року заяву [PERSON] про відкликання апеляційної скарги задоволено та повернено останню скаржнику. 21 лютого 2022 року [PERSON] подала заяву про отримання копії ухвали. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним щодо нерухомого майна, визначеному у попередньому договорі. Передача такого майна без його погодження є порушенням його права. При вирішенні питання щодо строків укладення правочину, суд також враховує, що з 24 лютого 2022 року у країні діє воєнний стан та Київська область була частково окупованою російськими військами до квітня 2022 року, а в місті Києві були закриті фактично всі установи до виходу військ. З поданого паспорту [PERSON] вбачається, що остання з 03 березня 2022 року по 27 липня 2022 року перебувала поза межами території України, а вже 29 липня уклала договір дарування зі своєю донькою - [PERSON] . Матеріали справи не містять доказів, що відповідачка повідомляла [PERSON] про своє місцеперебування та своє повернення, враховуючи в тому числі факт неприязних стосунків. Так, метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною). Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Договори, направлені на уникнення відчуження майна, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У постанові від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) Верховний Суд вказав, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду, може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили». У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що відчужуючи спірне майно, [PERSON] була обізнана про судове провадження, яке завершене на виконання попереднього договору та зняття у зв`язку з цим будь-яких арештів та обтяжень, а отже могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку непередачі майна [PERSON] , а саме повернення коштів або необхідність доводити в судовому порядку факту нетримання грошових коштів. Тому суд вважає, що відповідачі очевидно діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою невиконання умов попереднього договору. Суд вважає, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а з метою приховання цього майна від виконання умов попереднього договору. Так, відповідачі вже укладали між собою договори дарування цього ж майна, оспорюваний договір дарування укладено між близькими родичами (мати і донька) та є безоплатними, а приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання зобов`язань; а також враховує, що дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь своєї доньки, маючи зобов`язання перед позивачем, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами стосовно іншого учасника договору, оскільки оспорюваний договір дарування направлено на недопущення переходу права власності до позивача; встановлені судом обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір дарування є вчиненими на шкоду кредитору. Посилання [PERSON] на нетримання коштів за попереднім договором, суд до уваги не приймає, оскільки доказів цим обставинам суду не надано, а з тексту попереднього договору, підписаного сторонами, вказано «отримав». Жодних вимог про сплату коштів з 19 січня 2022 року вона не висувала до позивача. У судовому засіданні нотаріус Леденьов І.С. вказав, що текст договору сторони погоджували самостійно, примусу при підписанні ним не виявлено, волевиявлення було вільним, кошти у його присутності не передавались. Відповідачка [PERSON] жодних пояснень, відзиву по суті вимог не надала, не вказала які наслідки мало укладення договору дарування для неї, як фактично нового власника майна. На підставі встановлених судом обставин та наданих сторонами доказів суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору дарування недійсним та скасування відповідних рішень підлягають до задоволення. Щодо вимог про визнання договору укладеним слід вказати наступне. Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ста. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно з ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Як вказувалось вище, 19 січня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Леденьовим І.С., за реєстраційним номером 359, щодо продажу земельної ділянки та частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У попередньому договорі, сторони погодили всі істотні умови, в тому числі визначили наслідки ухилення та не укладання основного договору. Враховуючи викладене, суд встановив, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, позивач у рахунок оплати вартості зазначеного нерухомого майна передав відповідачу грошову суму, припинив судовий спір та зняв обтяження з майна, однак основний договір купівлі-продажу не був укладений, тому суд приходить до висновку, що Покупець має право пред`явити вимоги про стягнення з відповідача на свою користь внесених ним коштів або, зважаючи, що суд визнав договір дарування фіктивним, вирішити питання укладення основного договору. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року в справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року в справі № 6-82цс13 та підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27 травня 2020 року в справі № 757/76875/17-ц, від 30 жовтня 2019 року в справі № 523/15764/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 461/5297/16-ц, від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14. В силу положень частини третьої статті 635 ЦК України припиняються зобов`язання сторін укласти основний договір, що унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення у набувача права власності на майно. Проте припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2021 року в справі № 551/980/19 та від 15 липня2020 року в справі № 205/5667/16-ц. Крім того, суд враховує правовий висновок, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 7 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. З огляду на те, що між сторонами було укладено попередній договір, а не договір купівлі-продажу нерухомого майна, то зазначена норма не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки вони мають інше правове регулювання, визначене ст. 635 ЦК України. Водночас, як передбачено статтею 635 ЦК України, ухилення сторони від укладення основного договору має конкретні правові наслідки і такими є відшкодування другій стороні збитків (у разі недосягнення згоди щодо укладення основного договору), завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. З цього приводу Верховний Суд України у постанові № 6-226цс14 від 02 вересня 2015 року зазначив, що положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обов`язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Припинення зобов`язання з попереднього договору внаслідок не укладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно. Саме це є правильним правовим способом захищається порушене право позивача у зв`язку з невиконанням відповідачем умов попереднього договору З урахуванням вказаних вимог закону правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правовий висновок Верховного Суду України № 6-84цс14 від 03 вересня 2014 року). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив вважати договори укладеними та визнати право власності на них, як найефективніший спосіб захисту порушеного права. Суд не може погодитися з такою позицією позивача, оскільки як вказано в ст. 635 ЦК України, наслідком невиконання умов попереднього договору стороною, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, є відшкодування другій стороні (позивачу) збитків, що також узгоджується із правовими наслідками, вказаними в ст. 611 ЦК України. За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині визнання договору укладеним, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права. Щодо вимог зустрічного позову про визнання попереднього договору недійсним. Як вказала [PERSON] , даний правочин укладений проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного та психологічного тиску з боку [PERSON] (ст.231 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2022 року у справі 357/13488/18 (провадження № 61-758св22), зазначено, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 601/1083/16 (провадження № 61-1182св20), на яку посилається [PERSON] у касаційній скарзі, зазначено, що «у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18 зазначено, що «статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц зазначено, що «для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам». Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється». Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Посилання позивача на звернення до правоохоронних органів щодо неправомірних дій відповідача та застування до неї фізичного насильства з боку чоловіка не може автоматично свідчити про вчинення правочину із застосуванням насильства. Подані витяги підтверджують дійсно факт неприязних стосунків між колишнім подружжям, судові експертизи по тілесним ушкодженням свідчать лише про їх наявність та ступінь тяжкості (т.1 а.с.184-202). Разом з тим, з них не можливо встановити обставини їх заподіяння та саме винність дій чоловіка. Будь-який обвинувальний вирок на час вирішення спору відсутній. Крім того, [PERSON] також звертався до поліції щодо застосування насильства саме з боку [PERSON] (т.2 а.с.16-22, 215-219). Подані записки (т.1 а.с.203-204) не містять підпису [PERSON] , не містять жодної погрози, часу їх написання. За ст.102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ст.110 ЦПК України). Висновок судово-психіатричного експерта №726 КНП КОР «ОПНМО» суд до уваги не приймає, оскільки експертом досліджувались обставини станом на 22 грудня 2021 року (а попередній правочин укладений 19 січня 2022 року (т.2 а.с.173-177). При дослідженні експерт провів опитування [PERSON] та враховував покази її сестри та подруги фактично станом на 2020 рік. Разом з тим, експерт не опитав інших учасників, [PERSON] для повноти відображення взаємовідносин сторін. Висновок за результатами проведення психологічної експертизи із застосуванням поліграфа у цивільній справі №369/7251/22, суд оцінює критично (т.1 а.с.205-231). За висновком фахівця: «У ході дослідження із застосуванням полі графолога у [PERSON] виявлено реакції, які свідчать про те, що вона не отримувала від [PERSON] кошти в сумі 1 273 500,00 грн. як аванс в рахунок наступних (основних) договорів купівлі-продажу частини земельної ділянки та частини житлового будинку в [ADDRESS] . У ході дослідження із застосуванням полі графолога у [PERSON] виявлено реакції, які свідчать про те, що вона не отримувала від [PERSON] кошти в будь-якій сумі як аванс в рахунок наступних (основних) договорів купівлі-продажу частини земельної ділянки та частини житлового будинку в [ADDRESS] .». Відповідно до п.6.8 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08 жовтня 1998 року, з метою отримання орієнтувальної інформації можуть проводиться опитування із застосуванням комп`ютерного поліграфа. Разом з тим, з поданого висновку не можливо встановити які саме питання ставились [PERSON] , які реакції були виявлені, та висновок не містить категоричної відповіді на ці питання, і фактично містить лише орієнтування та припущення відповідного фахівця. Таким чином, встановивши, що [PERSON] не надала суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що до неї було застосовано фізичний чи психологічний тиск з боку [PERSON] чи інших осіб, який би вплинув на її справжню волю саме при підписанні попереднього договору, а також не встановлено наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням оспорюваного правочину, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову про визнання правочину недійсним. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди. За змістом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Заявляючи вимогу про стягнення моральної шкоди, позивач за зустрічним позовом посилався на ст.231 ЦК України, оскільки до неї застосоване психологічне та фізичне насильство. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи надані та досліджені докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскільки позивачка не надала суду жодного доказу спричинення їй моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленою моральною шкодою в розмірі 141 500 грн., відсутні підстави для задоволення вимог позивача за зустрічним позовом щодо відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed