Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

У березні 2021 року позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, зобов`язання вчинити дії та вселення. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.01.2020 визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на 3,18% (3/100) квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] та за [PERSON] право власності на 96,82% (97/100) квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що з [PERSON] в нього склались неприязні стосунки після розірвання шлюбу. Відповідач вже має іншого чоловіка, з яким проживає однією сім?єю без реєстрації шлюбу та не допускає позивача до їх спільної квартири. Позивач зауважує, що самостійно вселитись до квартири і користуватись своєю власністю він не може, оскільки це призводить до фізичного супротиву з боку відповідача. Враховуючи викладене, позивач просить усунути [PERSON] перешкоди в праві користування власністю, а саме житловим приміщенням, яке є спільною частковою власністю - квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом зобов`язання передати комплект ключів від вхідних дверей, повідомити коди, паролі та інші необхідні дані стосовно системи сигналізації, охоронної системи від квартири за адресою: [ADDRESS] ; вселити [PERSON] в квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.03.2021 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, зобов`язання вчинити дії та вселення - залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. У травні 2021 року від позивача [PERSON] , надійшла заява про усунення недоліків Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.05.2021 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, зобов`язання вчинити дії та вселення та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.12.2021 зупинено провадження у справі за позовною заявою [PERSON] , в інтересах якого діє представник [PERSON] , до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, зобов`язання вчинити дії та вселеннядо остаточного вирішення цивільної справи № 752/24354/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні Постановою Київського апеляційного суду від 20.06.2022 апеляційну скаргу представника [PERSON] адвоката Сацюка Віталія Валерійовича задоволено, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 08.12.2021 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2022 року, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Мазура Ю.Ю. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.07.2022 року прийнято провадження до розгляду цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, зобов`язання вчинити дії та вселеннята призначено підготовче засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, зобов`язання вчинити дії та вселення, до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача просив позовну заяву задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач у судовому засіданні просив відмовити задоволенні позовної заяви у повному обсязі, з підстав викладених у письмовому відзиві. Суд, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.01.2020 у цивільній справі № 752/22920/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково. Визнано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . В іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 4000 грн. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 26.08.2020 апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено частково. Рішення Голсоіївського районного суду м. Києва від 27.01.2020 в частині поділу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 3,18 % (3/100) квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на 96,82 % (97/100) квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В решті рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27.01.2020 залишено без змін. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09.11.2021 позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні - задоволено. Припинено право власності [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ) на 3,18% (3/100) у праві спільної часткової власності на квартиру, загальною площею 56,18 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Грошову суму у розмірі 40547 (сорок тисяч п`ятсот сорок сім) грн. 68 коп., згідно квитанції № 0.0.2035455608.1 від 01.03.2021 року, яка знаходиться на рахунку отримувача UA128201720355259002001, код отримувача 26268059, банк отримувача ДКСУ, м. Київ, після набрання чинності судовим рішенням видати [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ), як компенсацію вартості 3,18% (3/100) частини квартири, що за адресою: [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ) право власності на квартиру, загальною площею 56,18 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] в цілому. Постановою Київського апеляційного суду від 29.09.2022 рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09.11.2021 залишено без змін. Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ч.4 ст.41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено. що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення. Відповідно до наведених норм матеріального права, ЦК України, також передбачає захист порушеного права позивача у судовому порядку і визначає шлях поновлення цього права. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач набув права власності на зазначене домоволодіння на підставі правочину, який посвідчено нотаріально. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.4, ч.5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 ч.1 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.2, 3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до висновку висловленого у постанові ВСУ від 17.10.2018 у справі №521/17805/16-ц, вбачається наступне: за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо здійснення відповідачем перешкод для його вселення у квартиру [ADDRESS] . Судом, встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09.11.2021 позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні - задоволено. Припинено право власності [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ) на 3,18% (3/100) у праві спільної часткової власності на квартиру, загальною площею 56,18 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначене рышення суду набрало законноъ сили, а тому є наявність підстав, для задоволення позову відсутня. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, а також діючий матеріальний закон, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, зобов`язання вчинити дії та вселення, не підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed