Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до\~ [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої вчиненням кримінального правопорушення. Позов обґрунтовує тим, що 27.02.2018 року близько 09 год. 40 хв. відповідач [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та знаходячись у літній кухні за місцем свого мешкання за адресою: [ADDRESS] , вході розмови з нею витягнув зі своїх речей багнет до гвинтівки та направив його вістрям в її сторону, тримаючи у руках швидко наблизився до неї, намагаючись нанести удар. Побоюючись за своє життя та сприймаючи дії [PERSON] , як реальну загрозу своєму життю і здоров`ю, вона перехопила багнет у [PERSON] та разом із братом останнього - [PERSON] , який також в той момент перебував у літній кухні, вирвали з рук [PERSON] багнет. При цьому [PERSON] намагаючись утримати багнет, словесно висловлював в її сторону погрозу вбити, яку вона сприймала як реальну. Своїми умисними діями [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.1 смт.129 КК України погроза вбивством, де були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози. По даному факту органом досудового розслідування (Буринським ВП Конотопського ВП ГУНП в Сумській області) було відкрито кримінальне провадження, внесене в ЄРДС за №12018200140000050 від 27.02.2018 р. за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.129 КК України. В ході досудового розслідування було зібрано докази завдання їй моральної шкоди вчиненим кримінальним правопорушенням [PERSON] та її було визнано потерпілою. Справа розглядалась Буринським районним судом Сумської області та Сумським апеляційним судом, яким ухвалою від 07.06.2021 року вирок Буринського районного суду Сумської області від 26.09.2029 року, яким [PERSON] визнано винним за ч.1 ст.129 КК України і призначено йому покарання у виді арешту строком на два місяці, скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. Звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності зв ч.1 ст.129 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Даним кримінальним правопорушенням їй була завдана матеріальна шкода в розмірі 1258 грн. 27 коп., яка складається з витрат на лікування. Також, вважає, що в результаті протиправних дій відповідача їй була заподіяна моральна шкода в розмірі 10000 грн., яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала від вчиненого злочину, а саме душевна травма внаслідок додаткового клопоту, безсонні ночі внаслідок вчиненого злочину та отриманого приниження в присутності сторонніх людей. Крім того, фактична безкарність та відсутність будь-якого розкаяння з боку відповідача стосовно скоєного ним злочину додатково їй завдає моральних збитків. Формуючи вказані вимоги вона виходила зі ступеню тяжкості вчиненого злочину, з того, що вона тривалий час відновлювала своє нормальне самопочуття, вчинення [PERSON] кримінального правопорушення в стані сп`яніння, а також відсутності розкаяння з його сторони. На підставі викладеного просила суд стягнути з [PERSON] на її користь матеріальну шкоду в розмірі 1258 грн. 88 коп. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн., в сього 11258 грн. 27 коп. Ухвалою судді Буринського районного суду Сумської області від 23.07.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 06.10.2021 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду. В судовому засіданні 12.11.2021 року позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Також, [PERSON] додатково пояснила, що [PERSON] є колишнім чоловіком її матері, яка померла у 2015 році. Після смерті матері відповідач продовжував проживати в її будинку за адресою: [ADDRESS] , а в грудні 2017 року переїхав проживати до своєї співмешканки, а тому коли 27.02.2018 року побачила його в приміщенні літньої кухні належного їй домогосподарства попросила відповідача його покинути, на що він відреагував агресивно та накинувся на неї з багнетом, в наслідок чого вона відчула страх та перенесла душевні переживання за своє життя. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Крім того, відповідач пояснив, що після смерті його дружини та матері позивачки спочатку продовжував проживати у будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому багато років прожив разом з дружиною. Однак, в подальшому [PERSON] перенесла його речі у літню кухню і він почав проживати там. 27.02.2018 року він в приміщенні літньої кухні за вказаною адресою сидів на ліжку та лагодив млин за допомогою багнета, який тримав у руках. В цей час до нього прийшов його брат [PERSON] , а згодом до приміщення літньої кухні зайшла [PERSON] , яка тримала в руках ніж, та почала його виганяти. Після того як він відмовився покинути приміщення літньої кухні [PERSON] з його братом на нього накинулись, повалили на ліжко та зламали йому ребра. При цьому він на [PERSON] не нападав та їй не погрожував, однак вона викликала поліцію. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що взимку 2018 році вона була понятою під час проведення слідчого експерименту за участю [PERSON] , яка показувала, як [PERSON] на неї нападав із штикножем в приміщенні літньої кухні та як його брат поміг їй відібрати штикніж. Свідок [PERSON] повідомив, що в лютому 2018 року йому зателефонувала дружина [PERSON] та повідомила, що на неї напав [PERSON] і погрожував штикножем. Коли він прибув на місце події то там вже були працівники поліції та швидка допомога, а дружина була дуже схвильована. Після цього конфлікту у дружини підвищився тиск і вона себе погано почувала. Свідок [PERSON] суду пояснив, що в 2018 чи в 2019 році приймав участь в якості статиста в слідчому експерименті, під час якого [PERSON] на ньому показував свої дії, але які саме точно не пам`ятає. Свідок [PERSON] вказала, що [PERSON] 30 років проживав в сім`ї [PERSON] , а коли померла його дружина, то позивачка спочатку вигнала його проживати в літню кухню, а потім і звідти, після чого він почав проживати у неї. Також їй відомо, що 27.02.2018 року був якийсь інцидент між [PERSON] та [PERSON] , оскільки вона стояла біля подвір`я позивачки та бачила як відповідача працівники поліції забирали на експертизу. При цьому [PERSON] в той момент була абсолютно спокійна, тому не розуміє навіщо викликали швидку допомогу. Свідок [PERSON] повідомив, що колись допомагав [PERSON] будувати літню кухню. Також, останній йому розповідав, що дочка його померлої дружини [PERSON] вигнала його з будинку, після чого він в нього декілька днів проживав. Свідок [PERSON] пояснила, що в 2018 році працювала на посаді інспектора СРПП Буринського ВП ГУНП в Сумській області та виїжджала на виклик по [ADDRESS] , де [PERSON] повідомила, що [PERSON] ганявся за нею із штикножем, після чого на місце було викликано слідчо-оперативну групу. Під час того як [PERSON] давала пояснення було видно, що їй погано, оскільки її трясло та вона задихалась. Свідок [PERSON] вказала, що зимою 2021 року [PERSON] розповідав їй, що на нього напала [PERSON] та поламала йому ребра, після чого працівники поліції повезли його в лікарню на огляд на стан алкогольного сп`яніння. Свідок [PERSON] суду пояснив, що близько 3-4 років назад в нього декілька разів ночував [PERSON] та розповідав про свої конфлікти з [PERSON] . Також, він особисто бачив, що на дверях будинку, в якому на той час проживав [PERSON] та господарських будівель висіли замки. Решта свідків, про допит яких заявляв відповідач, неодноразово викликались судом, однак в судове засідання не з`явились, при цьому відповідач повідомив про неможливість їх прибуття до суду. В останнє судове засідання 27.04.2023 року позивач [PERSON] , її представник [PERSON] та представник відповідача [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з`явились. З врахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе справу розглянути за відсутності вказаних учасників справи, які не з`явились в судове засідання. Заслухавши доводи учасників справи, покази свідків, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно в витягу Єдиного реєстру досудових розслідувань до ЄРДС 14.03.2018 року внесено кримінальне провадження 120182001400000270 за ч.1 ст.129 КК України за фактом вчинення 14.03.2018 року [PERSON] погрози вбивством із застосуванням предмета схожого на багнет відносно своєї падчерки [PERSON] (а.с.6). Вироком Буринського районного суду Сумської області від 26.09.2019 року [PERSON] визнано винним за ч.1\~ст.129 КК України\~і призначено йому покарання у виді арешту строком на два місяці. Згідно вказаного вироку суду 27.02.2019 року, близько 9 годин 40 хвилин, [PERSON] та [PERSON] перебували в літній кухні за місцем проживання останнього по [ADDRESS] , в домогосподарстві, власником якого є його падчерка [PERSON] .. В цьому приміщенні також знаходився рідний брат [PERSON] - [PERSON] . Між [PERSON] та [PERSON] відбулася розмова, в ході якої остання висловила вимогу про необхідність його виселення з будинку та зміну місця реєстрації проживання. Обурившись на таку вимогу, а також на ґрунті раніше виниклих між ними неприязних стосунків з приводу користування житловим будинком та іншим рухомим майном, у [PERSON] виник умисел направлений на погрозу вбивством [PERSON] . Реалізуючи вказаний злочинний умисел, [PERSON] взяв в руки чотиригранний багнет (штик), що лежав в його речах, розвернувши його вістрям до потерпілої, швидко наблизився до неї демонструючи готовність нанести удар, чим вчинив відносно неї погрозу вбивством, оскільки створив реальні підстави для [PERSON] побоюватися здійснення цієї погрози. При цьому, потерпіла сприйнявши дії обвинуваченого як реальну загрозу своєму життю, вхопилася руками за багнет, який тримав перед нею [PERSON] .. В цей момент до них підійшов брат обвинуваченого [PERSON] , який також вхопився за багнет і вони у двох із [PERSON] , намагаючись вирвати з рук обвинуваченого багнет, повалили [PERSON] на ліжко. Однак останній почав словесно погрожувати [PERSON] позбавити її життя, що потерпіла, зважаючи на попередні його активні дії та поведінку, сприйняла реально, побоюючись здійснення цієї погрози. В подальшому, [PERSON] з допомогою [PERSON] , вирвала з рук обвинуваченого [PERSON] багнет та вибігла на вулицю. Ухвалою Сумського апеляційного суду від 07.06.2021 року по справі №574/284/18 апеляційні скарги обвинуваченого [PERSON] , його захисника\~адвоката Волкової І.І., потерпілої [PERSON] залишено без задоволення. Апеляційну скаргу заступника керівника Сумської обласної прокуратури\~задоволено частково. Вирок Буринського районного суду Сумської області від 26.09.2019 року, яким [PERSON] визнано винним за ч.1\~ст.129 КК України\~і призначено йому покарання у виді арешту строком на два місяці - скасовано. Кримінальне провадження відносно [PERSON] за ч.1\~ст.129 КК України\~закрито, на підставі п.1 ч.2\~ст.284 КПК України. Звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.1\~ст.129 КК України, на підставі п.2 ч.1\~ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с.7-10). Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. Таким чином, відповідно до ст.49 КК України, суд може закрити кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності. Однак, звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не має реабілітуючого характеру і означає визнання факту вчинення особою злочину, тому закон надає їй право заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку. Крім того, як вбачається із змісту вищевказаної постанови про закриття кримінального провадження в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений [PERSON] не заперечував щодо задоволення зміненої апеляційної скарги прокурора, та просив звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, а кримінальне провадження закрити, при цьому обвинувачений розумів, що кримінальне провадження буде закрито з нереабілітуючих підстав. За наведеного,\~доводи [PERSON] \~про те,\~що ним\~не вчинялось\~нападу на\~ [PERSON] \~із застосуванням\~багнета та\~не висловлювалось\~погроз в\~її бік,\~є безпідставними,\~оскільки,\~надаючи свою\~згоду на\~звільнення від\~кримінальної відповідальності\~у зв`язку\~із закінченням\~строків давності,\~останній фактично\~не заперечував\~вчинення ним\~злочину, передбаченого ч.1\~ст.129 КК України. Крім того, вказані обставини повністю доведені в ході розгляду даної справи, зокрема показами допитаних свідків та дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження, в тому числі: рапортом помічника чергового Буринського ВПД Конотопського ВП ГУНП в Сумській області Осовика В.М. від 27.02.2018 року (т.2 а.с. 6), заявою [PERSON] від 27.02.2018 року, в якій вона повідомила поліцію про вчинення [PERSON] нападу на неї (т.2 а.с.7), протоколом огляду місця події від 27.02.2018 року, проведеного за адресою: [ADDRESS] , в ході якого було вилучено чотирьохгранний металевий предмет, схожий на заточку (т.2 а.с.12-15), постановою від 27.02.2018 року про визнання і приєднання до кримінального провадження в якості речового доказу металевого багнета (т.2 а.с.16), протоколом проведення слідчого експерименту від 28.02.2018 року, в ході якого [PERSON] , в присутності слідчого та понятих продемонструвала, яким чином обвинувачений погрожував їй позбавити життя багнетом (т.2 а.с.23-26), протоколом одночасного допиту між потерпілою та свідком [PERSON] , хід якого зафіксований на відеокамеру, запис якої міститься на диску, що був оглянутий судом (т.2 а.с.33-35), протоколом огляду речей від 02.03.2018 року, а саме диску із записом розмови оператора лінії 102 та [PERSON] (т.2 а.с.40-41), протоколом проведення слідчого експерименту від 14.03.2018 року за участі свідка [PERSON] (т.2 а.с.57-59). Відповідно до положень цивільного судочинства, саме ухвала суду про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, зумовлює виникнення у потерпілого (позивача) цивільно-процесуального права на пред`явлення позову. Згідно ч.1 ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, оскільки діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив. Разом з тим потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (постанови Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №264/7310/15-ц (провадження №61-32917св18), від 28 серпня 2019 року у справі №643/4417/16-ц (провадження №61-28475св 18)). Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до довідки виданої сімейним лікарем амбулаторії загальної практики-сімейної медицини м. Буринь №2 «Центр перви6ної медико-санітарної допомоги Буринського району» КЗ Буринської районної ради Буринський район Сумської області [PERSON] , 1974 р.н., вона стоїть на «Д» обліку у сімейного лікаря Д/з НЦД по змішаному типу, астеноневротичний синдром. З 2.03.18 лікується амбулаторно (а.с.14). Згідно виписки (епікрізу) з картки стаціонарного хворого №1156 Буринської ЦРЛ ім. проф. М.П. Новаченка [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванню в терапевтичному відділенні Буринської ЦРЛ з 12.04.по 23.04.2018 року з діагнозом НЦД по змішаному типу з вираженими вегетативними розладами. Астеноневратичний синдром. Остеохондроз шийно-грудного відділу хребта з м`язево-тонічним компонентом, ВВН (а.с.35). На підтвердження завданої матеріальної шкоди [PERSON] також надано копії фіскальних чеків від 08.03.2018, 15.05.2018, 16.03.2018, 17.03.2018, 20.03.2018, 21.03.2018, 23.03.2018 та 24.03.2018 на придбання ліків (а.с.11-13). Однак, матеріальна шкода, яку позивач просить стягнути з відповідача, не підтверджується належними доказами, а саме позивачем не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями [PERSON] та наявними в неї захворюваннями, а також призначення їй та необхідності придбання, вказаних у фіскальних чеках, медичних препаратів. Ураховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про відмову задоволенні позову в частині відшкодування відповідачем [PERSON] на користь позивача [PERSON] матеріальної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення. При вирішенні позовних вимог про стягнення моральної шкоду суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст.23\~ЦК України\~особа має\~право на\~відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок \~порушення її\~прав.\~Моральна шкода\~полягає,\~в тому\~числі,\~у фізичному болю та\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я\~та фізичних\~та душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї самої,\~членів її\~сім`ї чи\~близьких родичів.\~Розмір грошового\~відшкодування моральної\~шкоди визначається\~судом залежно\~від характеру\~правопорушення,\~глибини фізичних\~та душевних\~страждань, погіршення здібностей\~потерпілого або\~позбавлення його\~можливості їх\~реалізації, ступеня вини\~особи,\~яка завдала\~моральної шкоди,\~якщо вина\~є підставою\~для відшкодування,\~а також\~з урахуванням\~інших обставин,\~які мають\~істотне значення.\~ Пунктами 3 та\~9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4\~визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно роз`яснень, що містяться в п.5 зазначеної Постанови Пленуму Верховного суду України, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, CabalesandBalkandaliv. theUnitedKingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. З урахуванням встановлених обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи при цьому характер та обсяг душевних страждань, які зазнала [PERSON] , матеріальний стан, вік та стан здоров`я [PERSON] , суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити 5000 грн. В задоволенні решти позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити, оскільки позивачем не доведено заподіяння їй такої шкоди саме в зазначеному нею розмірі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь [PERSON] судові витрати, понесені нею по сплаті судового збору, в сумі 908 грн. Питання про розподіл між сторонами витрат на правничу допомогу при ухваленні даного рішення судом не вирішується, оскільки, представником позивача до закінчення судових дебатів зроблено заяву про надання доказів розміру вказаних судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Outcome: partial