Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати недійсним договір переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» і ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» у частині переведення боргу за картковими рахунками та за договорами банківського вкладу, укладених між [PERSON] і банком: рахунок № [NUMBER] «Карта моряка», рахунок № [NUMBER] «Стандарт», рахунок № [NUMBER] «Депозит Плюс» і стягнути з відповідача суму вкладу, проценти, 3% річних, пеню за незаконне списання грошових коштів, а всього 4 384 997, 58 грн, посилаючись на положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахованих відсотків за суми пені, передбаченої ст. 32 Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Згідно з доводами позивача, на неодноразові його звернення до банку про повернення грошових коштів, грошові кошти не повернуті. Такі дії відповідача позивач вважає необґрунтованими та такими, що порушують його права та інтереси. Просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до вимог про визнання недійсним правочину та про стягнення грошових коштів на «Картці моряка». Заперечуючи проти позову, представник відповідача у відзиві вказав, що банк не є належним відповідачем, оскільки борг переведений ТОВ «ФК «Фінілон», наголошував на дійсності договору переведення між банком і фінансовою компанією. Також вказував на те, що предмет спору щодо грошових коштів на рахунку «Карта моряка» відсутній, тому суд має закрити провадження у частині цих вимог. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 13 грудня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 16 грудня 2021 року відмовлено у відкритті провадження на підставі пунктів 1, 2 частини першої статті 186 ЦПК України у частині вимог позовної заяви /а. с. 45-47/. 16 грудня 2021 року ухвалою судді відкрито провадження у решті вимог позову, а саме щодо стягнення грошових коштів /а. с. 48-49/. 13 квітня 2022 року на електронну поштову скриньку суду надійшов відзив відповідача /а. с. 53-74/. 09 серпня 2022 року представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» подала до суду заяву, у якій просила провести підготовче засідання у відсутність представника банку, проти закриття підготовчого провадження та призначення розгляду по суті не заперечувала /а. с. 88/. Також 09 серпня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у суді призначено до розгляду по суті /а. с. 90/. 25 жовтня 2022 року постановою Київського апеляційного суду скасовано ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у частині вимог і направлено справу для продовження розгляду до суду /а. с. 127-132/. 22 грудня 2022 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив представника відповідача на позов у частині вимог про стягнення грошових коштів за договором № SAMDN80000735488260 «Стандарт» від 28 травня 2013 року і № SАMDNWFD0070043396300 «Депозит плюс» від 24 грудня 2013 року /а. с. 145-167/. Також 22 лютого 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 204-206/. 04 травня 2023 року на електронну поштову скриньку суду представник позивача надіслала клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, наголошено, що позивач досі не отримав свої грошові кошти. 04 травня 2023 року представник відповідача подала заяву про розгляд справи за відсутності представника, просила відмовити у задоволенні позову. Позивач, його представник і представник відповідача у судове засідання не з`явилися, враховуючи подані до суду заяви. Представник відповідача ТОВ «ФК «Фінілон» у судове засідання не з`явився, окрім вищевказаних, як заяви з процесуальних питань, як і заяви по суті, не надходили до суду, про причини неявки представника відповідача, належним чином повідомленого про час, дату і місце судового засідання, суду невідомо. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 19 липня 2012 року [PERSON] і АТ КБ «Приватбанк» уклали договір № SAMDN52000065931192, за яким, для користування рахунком [NUMBER] , видано дві платіжні картки як електронні платіжні засоби до одного банківського рахунку: [PERSON] - [NUMBER] (основна картка) та його дружині - [PERSON] - [NUMBER] «Картка моряка» (додаткова картка) /а. с. 21, 62, 67/. Згідно з випискою по рахунку клієнта [PERSON] з 19 квітня 2013 року по 18 травня 2013 року баланс на початок періоду складав 50 100, 00 доларів США /а. с. 21, 72/. 28 травня 2013 року [PERSON] знято з рахунку через відділення банку кількома видачами загальну суму 24 120, 00 доларів США та в цей же день відкрито депозитний рахунок № SАMDN80000735488260 «Стандарт», на виконання якого вкладник передав банку грошові кошти у розмірі 24 000, 00 доларів США, на строк до 28 листопада 2013 року з виплатою процентів з розрахунку 8, 5 % річних /а. с. 9, 12-18, 72/. Згідно з пунктом 3 договору від 28 травня 2013 року, після закінчення кожного місяця відсотки, нараховані по вкладу, перераховуватимуться на рахунок / карту № [NUMBER] , який відкрито банком для нарахування вкладу. Відповідно до пункту 7, якщо після закінчення 6 місяців вкладник не заявив про намір забрати свої грошові кошти, вклад автоматично продовжується ще на 6 місяців. Як вбачається з довідок від 21 травня 2018 року і від 29 березня 2022 року, зарахування процентів за договором № SАMDN80000735488260 «Стандарт» здійснювалося також на банківський рахунок [NUMBER] , відкритий за договором № SAMDN52000065931192 від 19 липня 2012 року, що був закритий 23 вересня 2019 року, але останнє нарахування відсотків здійснено 01 березня 2014 року /а. с. 21, 67-71/. 24 грудня 2013 року [PERSON] дистанційно з АТ КБ «Приватбанк» уклали ще один депозитний договір «Депозит плюс» № SАMDNWFD0070043396300 за номером рахунку № [NUMBER] , за умовами якого, позивач розмістив у банку грошові кошти у сумі 30 000, 00 доларів США, строком на три місяці під 1,25%, отримавши поповнення своєї картки [NUMBER] 29 листопада 2013 року і 20 грудня 2023 року /а. с. 21 друга сторона аркушу/. Також з виписки по рахунку за період з 01 травня 2013 року по 01 листопада 2014 року вбачається, що на рахунок позивача усього надійшло 65 597, 91 доларів США /а. с. 21/. 04 червня 2014 року до ПАТ КБ «Приватбанк» надійшло звернення [PERSON] від 04 червня 2014 року № 121537 про виплату грошових коштів з його рахунків, відкритих на території АР Крим. У відповідь на заяву [PERSON] листом від 18 серпня 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20140604/2786 банк повідомив, що, для вирішення питання з ним зв`яжеться співробітник банку /а. с. 26/. Надалі [PERSON] неодноразово звертався до банку з аналогічними заявами, які залишено без задоволення /а. с. 27/. 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди до цього договору, відповідно до умов якого електронний додаток № 1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими здійснено переведення боргу та ТОВ «ФК «Фінілон», у тому числі договори № SАMDN80000735488260 від 28 травня 2013 року «Стандарт», № SАMDNWFD0070043396300 від 24 грудня 2013 року «Депозит плюс», які є предметом спору. Згідно з довідками від 21 травня 2018 року і від 29 березня 2022 року, за допомогою банківської картки № [NUMBER] 06 липня 2014 року через операцію списання експрес-платежу по телефону 3700 списано з рахунку суму у розмірі 27 373, 27 доларів США з наявних 27 510, 14 доларів США, а станом на 23 вересня 2019 року на рахунку [NUMBER] грошові кошти вже відсутні - залишок 0, 00 доларів США /а. с. 21, 67/. Банківський рахунок [NUMBER] , відкритий за договором № SAMDN52000065931192 від 19 липня 2012 року, закрито 23 вересня 2019 року /а. с. 66/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша ст. 1058 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою ст. 1060 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до частини першої ст. 1059 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним у судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що: «доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах». Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 Цивільного кодексу України). Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Як свідчить тлумачення статей 520, 521 Цивільного кодексу України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником. Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. Суд зауважує, згідно з висновком Верхового Суду у постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22), що нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками; відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу; що позивач не надавав згоди на переведення боргу, а тому саме банк є належним відповідачем. Відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Як вбачається з витягів до договору переводу боргу від 17 листопада 2014 року, за депозитним договором № SАMDN80000735488260 від 28 травня 2013 року «Стандарт» розмір вкладу становить суму у розмірі 24 044, 37 доларів США, нараховані відсотки - 138, 09 доларів США, за депозитним договором № SАMDNWFD0070043396300 від 24 грудня 2013 року «Депозит плюс» - 30 475, 33 доларів США і 174, 77 доларів США відповідно, які не були повернені вкладнику /а. с. 154, 155/. Згідно з частиною другою статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598, 651 Цивільного кодексу України є підставою для припинення зобов`язання. Тому положення статті 1070 Цивільного кодексу України до правовідносин, які виникли після розірвання договорів, не застосовуються, у тому числі «на вимогу» відповідно до статті 1070 Цивільного кодексу України. Позивач скористався правом на дострокове розірвання депозитних договорів, направивши банку 04 червня 2014 року вимогу про повернення вкладів, яку відповідач отримав 04 червня 2014 року, та за умовами договорів такий договір вважається розірваним з 09 червня 2014 року, враховуючи два банківські дні та вихідні, що припадають одразу після їхнього спливу. За таких умов положення статті 1070 Цивільного кодексу України до правовідносин, які виникли після дострокового розірвання, не застосовуються. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вже зазначалося, що станом на 17 листопада 2014 року за двома за депозитними договорами загальна сума боргу перед вкладником сягала 54 832, 56 доларів США /а. с. 154, 155/. Виходячи з розрахунку за період з 17 листопада 2014 року по 15 жовтня 2021 року, таким чином сума трьох відсотків складає 11 379, 63 доларів США. Судом встановлено, що позивач мав розміщені у відповідача депозити на одному банківському рахунку [NUMBER] , відкритому за договором № SAMDN52000065931192 від 19 липня 2012 року. Судом встановлено, що банк не виплатив суму депозитів з нарахованими відсотками своєму вкладнику, а перерахував грошові кошти позивача, які знаходилися на його банківському рахунку, відкритому у АТ КБ «ПриватБанк», на рахунок ТОВ «ФК «Фінілон» без законних на те підстав. Доводи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що належним боржником перед [PERSON] є ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», на яку банком було переведено борг, згідно з умовами договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, є необґрунтованими, оскільки, відповідно до ст. 520 Цивільного кодексу України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Матеріали справи згоди [PERSON] на заміну боржника АТ КБ «ПРИВАТБАНК на ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» не містять, в зв`язку із чим доводи банку про те, що він не є стороною за договорами банківського вкладу, укладеними з позивачем 05 липня 2012 року, та не несе перед ним відповідальності, є безпідставними. 06 липня 2014 року за допомогою банківської картки № [NUMBER] через операцію списання експрес-платежу по телефону 3700 списано з рахунку суму у розмірі 27 373, 27 доларів США з наявних 27 510, 14 доларів США, а станом на 23 вересня 2019 року на рахунку [NUMBER] грошові кошти вже відсутні - залишок 0, 00 доларів США /а. с. 67/. Оскільки обидві банківські картки: [NUMBER] (основна картка) - [PERSON] , [NUMBER] «Картка моряка» (додаткова картка) - [PERSON] , були платіжними засобами до одного банківського рахунку [NUMBER] , й власники карток користувалися грошовими коштами з одного й того ж рахунку, які 06 липня 2014 року були списані через картку [PERSON] у розмірі 27 373, 27 доларів США. У позовній заяві ставиться вимога про стягнення з відповідача грошових коштів за «Карткою моряка» № [NUMBER] , яка була у користуванні [PERSON] , у розмірі 27 565, 39 доларів США, нараховані за період з 15 жовтня 2020 року по 15 жовтня 2021 року 3 % річних та пеню за незаконне списання, передбачену абзацом 2 підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Разом з тим, як встановлено судом, банківський рахунок [NUMBER] , для користування яким було видано платіжну карту «Картка моряка» як додаткову № [NUMBER], закрито 23 вересня 2019 року, остання банківська операція була здійснена 23 вересня 2019 року у сумі 0, 81 доларів США. Отже позов у частині вимог щодо грошових коштів за «Карткою моряка» № [NUMBER] є безпідставним. Відповідно до п. 32.1. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Згідно з абзацом другим пункту 32.3.2. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі помилкового переказу з рахунка неналежного платника, що стався з вини банку, цей банк зобов`язаний переказати відповідну за рахунок власних коштів суму переказу на рахунок неналежного платника, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня помилкового переказу до дня повернення суми переказу на рахунок неналежного платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. Судом встановлено, що позивач є неналежним платником платежу, здійсненого банком без законних на те підстав на рахунок ТОВ «ФК «Фінілон», тому банк несе відповідальність за помилкові перекази, проведення яких стороною відповідача не заперечується. Разом з тим, цим Законом, норми якого є чинними станом на час виникнення спірних правовідносин, і Цивільним кодексом не визначено, який кредит вважається короткостроковим для застосування положень цієї статті, тому перевірити, чи відповідають умови споживчого кредиту по продукту «Картка Універсальна» з розміром процентної ставки у 42, 00 % річних таким вимогам суд не має можливості. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимоги позову у частині підлягають задоволенню, але позивач при поданні позовної заяви його не сплачував на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», застосування якого спростовується встановленими під час розгляду обставинами справи, з відповідача підлягає стягненню в дохід Держави судовий збір у розмірі 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого у 2021 році (2 270, 00 грн), коли позивач звернувся до суду із цим позовом - 11 350, 00 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial