Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

30 березня 2015 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, у якому просив стягнути з відповідача на користь товариства заборгованість за кредитним договором №141182285 від 13 червня 2012 року у розмірі 13817,68 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачкою було укладено кредитний договір №141182285 від 13 червня 2012 року. 28 березня 2014 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладений договір відступлення права вимоги №37/14-ФНКю, відповідно до якого первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до відповідача коштів, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за річною процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить первісному кредитору. Відповідно до Додатку №1 до Договору відступлення права вимоги №37/14-ФНКю від 28 березня 2014 року позивач набув право грошової вимоги до відповідача в сумі 13817,68 грн., з яких: 4934,83 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 0,59 грн. - сума заборгованості за відсотками; 4384,31 грн. - заборгованість за платою за управління кредитом; 4497,95 грн. - заборгованість за пенею. На виконання п. 1.3 Договору відступлення права вимоги №37/14-ФНКю від 28 березня 2014 року, відповідачу направлено повідомлення про відступлення права грошової вимоги до позивача за адресою [PERSON] , зазначеною у позовній заяві. За умовами Кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит, внести плату за кредитом, та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених цим договором. У зв`язку з істотними порушеннями відповідачем умов Кредитного договору позивачем, який набув права грошової вимоги, на адресу відповідача було направлено повідомлення з вимогою достроково погасити загальну суму боргу по кредитному договору та включення персональних даних Відповідача до бази персональних даних. З моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем не здійснювалося нарахування штрафних санкцій. Оскільки відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 02.04.2015 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кізюн Л.І. Заочним рішенням від 14 липня 2015 року позов задоволено, стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №141182285 від 13 червня 2012 року, у розмірі 13817, 68 грн. та судовий збір у розмірі 243, 60 грн. Ухвалою суду від 06 червня 2016 року скасовано заочне рішення від 14 липня 2015 року, а справу призначено до розгляду. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 19 жовтня 2016 року, залучено до участі у справі третю особу - ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень». Ухвалою суду від 24 листопада 2016 року цивільну справу передано за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. 12 березня 2018 року відповідачка подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Кредитним договором №141182285 від 13 червня 2012 року та Анкетою-заявкою від 13 червня 2012 року істотно порушуються права людини. Так, відповідно до п. 7 Анкети-заявки від 13 червня 2012 року, ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» має право використовувати в будь-яких цілях інформацію про клієнта. У випадку розкриття позивачем зазначеної інформації клієнт не матиме жодних претензій до позивача. Оскільки Анкета-заявка містить конфіденційну інформацію про відповідача, його персональні дані, відповідачка вважає п. 7 таким, що не відповідає Конституцій України та Закону України «Про захист персональних даних». Також, відповідачка просила застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення пені за період з 23 лютого 2013 року по 22 квітня 2014 року в сумі 4497,95 грн., оскільки позовна заява подана у травні 2015 року, тобто за межами 1-річного строку, визначеного ч. 2 ст. 258 ЦК України. Вважає, що положення про збільшення строку позовної давності, визначені загальними умовами з надання кредитів, не можна вважати в розумінні ст. 259 ЦК України збільшенням позовної давності за домовленістю сторін. Кредитним договором передбачено щомісячну сплату 3,90% за управління кредитом, однак доказів надання послуг по «управлінню кредитом» та інформації, в чому вони полягають позивачем не надано, а відповідачка такі послуги не приймала та не отримувала. Тому, стягнення з відповідачки 4384,31 грн. за управління кредитом є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Додатково просила врахувати, що за час користування кредитом відповідачем сплачено позивачу 2170,77 грн., які віднесені останнім за управління кредитом, а тому вказана сума має бути врахована як інші платежі по кредиту, зокрема тіло/ відсотки. Вказала, що про перехід прав вимоги за кредитним договором до нового кредитора у зобов`язанні не отримувала. Наданий позивачем поштовий опис не може вважатися доказом повідомлення відповідача про відступлення права грошової вимоги, а інших доказів не надано. Тому вважає, що на момент подання позовної заяви позивач фактично не набув права вимоги за кредитним договором №141182285 від 13 червня 2012 року. Відповідно до п. 4.7 кредитного договору №141182285 від 13 червня 2012 року та додатку до нього, суми в розмірі 210,00 грн. (плата за надання кредиту) та 741,64 грн. (витрати на страхування) включені до тіла кредиту, однак розмір фактично отриманих грошових коштів у кредит становить 7000,00 грн. Вважає, що вказані грошові кошти не можуть бути враховані в суму кредиту. Відповідно до п. 9 Кредитного договору №141182285 від 13 червня 2012 року та п. 25 Загальних умов «ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» з надання фізичним особам кредитів, всі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього договору або у зв`язку з ним, в тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають вирішенню в Постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Українська спілка правників» у відповідності з його регламентом. Вважає, що на цій підставі позов слід залишити без розгляду. 02 червня 2018 року представник позивача подав відповідь на відзив, у якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Щодо заперечень відповідачки вказав наступне. Розкриття персональних даних третім особам допускається за згодою суб`єкта персональних даних. Відповідно до Кредитного договору та додатків до нього, відповідач надав право первісному кредитору передавати персональні дані третім особам у випадку відступлення права вимоги третім особам. Тому заперечення відповідача в цій частині вважає безпідставними. Вказав, що невід`ємними умовами кредитного договору є Загальні умови з надання кредитів, п. 24 яких визначено, сторони досягли згоди про те, що позовна давність за спорами, які виникають з кредитного договору, включно з відшкодуванням збитків, сплати неустойки (штрафу, пені) тощо, становить 50 років. Таке застереження до Кредитного договору є договором про збільшення строку позовної давності та однією із його умов. Оскільки позовну заяву було подано до суду засобами поштового зв`язку 27 березня 2015 року вважає, що позивачем не пропущено ні загальний ні спеціальний строк позовної давності. Умови договору про встановлення щомісячної плати за управління кредитом є чинними та невизнані недійсними, не суперечать ні вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ні Графіку платежів. Відповідач, будучи вільним в укладенні кредитного договору, виборі контрагента та визначенні умов Кредитного договору, погодилася з його умовами та додатками до нього, була обізнана з положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», підписала кредитний договір та виконувала його умови, здійснивши 6 платежів на загальну суму 5188,00 грн. Крім того, плата за управління кредитом не віднесена до витрат за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку, а є складовою частиною кредитних зобов`язань. Вважає, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідачка не сплачувала заборгованість за кредитним договором ні новому ні старому кредитору, унаслідок чого утворилася заборгованість, а неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредитів узагалі. Спір, який виник між сторонами, не підлягає розгляду в третейському суді. За наявності третейського застереження лише у сторін існує виключно правова можливість, а не обов`язок звернення до третейського суду і для такого звернення потрібна наявність волі сторін договірних відносин. Ухвалою суду від 26 червня 2018 року цивільну справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 15.04.2019 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 17 квітня 2019 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено розгляд по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явивсь. Його представник до суду надав заяву про розгляд без участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, щодо заочного рішення не заперечує. У судовому засіданні представник відповідачки заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у раніше поданих заявах по суті справи. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 9 Кредитного договору №141182285 від 13 червня 2012 року всі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього договору або у зв`язку з ним, в тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають вирішенню в Постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Українська спілка правників» у відповідності з його регламентом. Відповідно до ч. 4 ст. 4 ЦПК України угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду допускається. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом. За правилами ст. 21 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Будь-які неточності в тексті угоди про передачу спору на вирішення до третейського суду та (або) сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року №1-рп/2008 (справа про завдання третейського суду) однією з форм громадського самоврядування є третейське самоврядування, яке відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про третейські суди» створюється для представництва та захисту інтересів третейських суддів постійно діючих третейських судів. Оскільки питання третейського самоврядування стосується закріплення гарантій прав і свобод людини і громадянина такої групи фізичних осіб, як третейські судді постійно діючих третейських судів, то відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України Верховна Рада України наділена правом його законодавчого регулювання. Третейське самоврядування не є тотожним суддівському самоврядуванню, оскільки третейські суди не входять до системи судів загальної юрисдикції, а третейські судді не наділені статусом професійних суддів. Третейське самоврядування як одна з форм громадського самоврядування слугує самоорганізації третейських суддів постійно діючих третейських судів, тоді як суддівське самоврядування належить до системи конституційного устрою держави (частина друга статті 130 Конституції України) і є формою самоорганізації професійних суддів. Третейські суди не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя, а самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції. Закон України «Про третейські суди» регулює порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні та встановлює вимоги щодо третейського розгляду з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб. Так, відповідно до ст. 1 цього Закону до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди в порядку, передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Законом України «Про третейські суди» виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Враховуючи наведене, оскільки укладений між сторонами Кредитний договір за своєю правовою природою є споживчим, а тому третейське застереження, викладене в п. 9 не може бути виконане. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 13 червня 2012 року [PERSON] підписала Анкету-Заявку на укладення кредитного договору «Кредит готівкою на перерахування» на суму 7951,64 грн., терміном кредиту 36 міс. з ануїтетним графіком погашення заборгованості. 13 червня 2012 року між [PERSON] та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» укладено кредитний договір №141182285, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати кредит позичальнику в розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та внести плату за кредитом. Відповідно до п. 3 до складу умов цього Договору входять загальні умови ТОВ «ФК «ЦФР» з надання фізичним особам кредитів. Всі умови цього договору є істотними. Згідно з п. 4 надання кредиту за цим договором здійснюється на таких умовах: сума та валюта кредиту 7951,65 грн.; процентна ставка 0,01% річних; строк, на який надається кредит - 36 міс.; повернення кредиту здійснюється щомісячно, за графіком платежів; плата за надання кредиту - 210,00 грн.; плата за управління кредитом - 3,90% від суми кредиту, що становить 310,11 грн.; пеня за прострочення платежів - 0,3% від суми прострочення за кожний день прострочення. Сплачується позичальником за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/ або внесення плати за кредитом. За умовами п. 6 відповідно до цього договору до складу плати за кредитом (сукупної вартості кредиту) входять плата за річною процентною ставкою, плата за надання кредиту та плата за управління кредитом. Плата за кредитом нараховується з моменту надання кредиту. Плата за управління кредитом входить до складу щомісячного платежу відповідно до графіку платежів (додаток до договору). Плата за надання кредиту справляється за рахунок наданого кредиту, відразу після його надання. У разі укладення позичальником договору страхування або договору про надання інших послуг, пов`язаних з наданням кредиту, позичальник несе, відповідно до графіку платежів (додаток до договору), витрати на надання зазначених послуг, які справляються за рахунок наданого кредиту, відразу після його надання. Згідно з п. 7 підписанням цього договору позичальник засвідчила (підтвердила) прийняття загальних умов з надання кредитів - в якості невід`ємних умов цього договору. У Додатку 1 до кредитного договору від 13 червня 2012 року №141182285 визначено графік платежів, щомісячно по 531,02 грн. За змістом заяви від 13 червня 2012 року, відповідачка просила утримати з суми наданого кредиту плату за його надання, згідно п. 4.7. кредитного договору в розмірі 210,00 грн. та зазначила рахунок для перерахування суми кредиту. Платіжним дорученням №114696871 від 13 червня 2012 року підтверджено виконання ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» умов кредитного договору щодо перерахування відповідачці 7000,00 грн. кредиту. Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України визначено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Посилання відповідачки на розкриття її персональних у договорі та передачу їх третім особам як на підставу для відмови у позові суд вважає безпідставним оскільки вказані положення договору не відносяться до істотних умов та не впливають на чинність взятих [PERSON] кредитних зобов`язань. Враховуючи, що відповідачкою не ставиться вимога про визнання таких положень кредитного договору недійсними/ нікчемними, та не надано доказів їх визнання такими судовим рішенням у іншій справі, суд відхиляє означені доводи. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. За умовами п. 11 Договору, відповідачка надала згоду на заміну кредитодавця на нового кредитодавця, що передбачає перехід всіх прав (відступлення всіх прав вимоги) та перехід всіх обов`язків (переведення всіх боргів) Кредитодавця до іншої особи. У разі прийняття кредитодавцем рішення про зазначену заміну сторони за цим договором (зазначений перехід прав і обов`язків Кредитодавця до іншої особи) додаткова згода від позичальника не вимагається. 28 березня 2014 року між ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» укладено Договір відступлення прав вимоги №37/14-ФНКю, за умовами якого, ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» передає (відступає) ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» Права Вимоги до Боржників згідно Додатку №1. Відповідно до витягу з Додатку №1 до Договору відступлення права вимоги №37/14-ФНКю від 28 березня 2014 року, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за Кредитним договором №141182285 в сумі 13817,68 грн., з яких: 4934,83 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 0,59 грн. - сума заборгованості за відсотками; 4384,31 грн. - заборгованість за платою за управління кредитом; 4497,95 грн. - заборгованість за пенею. На виконання п. 1.3. Договору відступлення права вимоги, згідно вимог ст. ст. 512 514, 516 ЦК України, на адресу Відповідача, зазначену в Кредитному договорі, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 04 квітня 2014 року направлено повідомлення про відступлення права грошової вимоги, що підтверджено списком №89 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів. Доказів отримання відповідачкою означеного повідомлення матеріали справи не містять. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому кредитору або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06 лютого 2018 року у справі №278/1679/13-ц, від 06 лютого 2019 року у справі №361/2105/16-ц. З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, на що посилається [PERSON] , не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. Згідно з розрахунком суми заборгованості [PERSON] має прострочену заборгованість за кредитним договором №141182285 від 13 червня 2012 року, сума боргу становить 13817,68 грн., з яких: 4934,83 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 0,59 грн. - сума заборгованості за відсотками; 4384,31 грн. - заборгованість за платою за управління кредитом; 4497,95 грн. - заборгованість за пенею. З розрахунку встановлено, що останній платіж за договором позичальник здійснила 25 грудня 2012 року, з чого слідує, що [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом не повернула, чим порушила ст. 526 ЦК України та умови Договору. При порівнянні графіку погашення кредиту, зазначеного у паспорті кредиту, з розрахунком заборгованості, наданим позивачем до позовної заяви, вбачається, що наведені у розрахунку заборгованості несплачені нарахування як «відсотки» за своїм розміром співпадають із розміром річних процентів, що вказані у паспорті кредиту, а наведені у розрахунку заборгованості «щомісячні проценти (плата за управління кредитом)» за своїм розміром співпадають з розміром щомісячних процентів, які зазначені у графіку погашення кредиту, з яким погодилася відповідач, підписуючи кредитний договір. Тому, доводи відповідачки про те, що визначена договором умова про сплату щомісячних процентів по суті є платою за управління кредитом та є нікчемною, суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються змістом кредитного договору, яким передбачено умову саме про сплату щомісячних процентів від суми кредиту та у графіку визначено розмір такої суми. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 зауважила, що практику застосування приписів закону щодо нікчемності умов кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом, інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни. Так, 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультра активну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Враховуючи те що, кредитні правовідносини між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» виникли у червні 2012 року, умови кредитного договору в частині нарахування [PERSON] плати за управління кредитом є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки плати за управління кредитом у розмірі 4384,31 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки штрафів/пені у розмірі 4497,95 грн. суд, з урахуванням клопотання [PERSON] про застосування наслідків спливу строків позовної давності до цих вимог, виходить з наступного. Відповідно ст. 256, 257, 258 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) позовна давність встановлена в один рік. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ст. 259 ЦК України). Договір про збільшення строку позовної давності укладається в такій самій формі, як і основний договір до правовідносин якого збільшено такий строк. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивачем до позовної заяви додано «Загальні умови ТОВ «ФК ЦФР» з надання фізичним особам кредитів», за умовами п. 24 якого, строк позовної давності за спорами, які виникають з кредитного договору, включно з відшкодуванням збитків, сплати неустойки (штрафу, пені) тощо, збільшено до 50 років. Разом з тим, підписані відповідачкою умови кредитного договору не містять положень про збільшення позовної давності. Доказів ознайомлення позичальника із «Загальні умови ТОВ «ФК ЦФР» з надання фізичним особам кредитів», з якими [PERSON] погодилася при укладенні 13 червня 2012 року Кредитного договору №141182285 ТОВ з «ФК «Центр фінансових рішень», позивачем не надано та відповідачем не визнано, тому надані позивачем умови не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного кредитного договору. Отже, правовий аналіз умов договору сторін та зміст зазначеної правової норми не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин збільшеної позовної давності до 50 років, оскільки при укладенні договору кредитор не дотримався вимог, передбачених частиною 1 статті 259 ЦК України, про погодження з споживачем умов про збільшення позовної давності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс18) міститься правовий висновок про те, що пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Аналіз норм ст. 266, ч.2 ст.258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Відповідно до ч. 6 ст. 124 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку. Відповідно до поштового штампу на конверті, який міститься в матеріалах справи, позовну заяву ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» направило до суду 27 березня 2015 року. З огляду на зазначене, до позовних вимог в частині стягненні пені слід застосувати положення частини 2 статті 258 ЦК України та з урахуванням поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності в цій частині вимог. Перевіривши розрахунок заборгованості в частині вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором, судом встановлено, що в основу визначеного розміру заборгованості по пені позивачем покладено період з 23 лютого 2013 року по 25 березня 2014 року. Таким чином, в межах заявлених позивачем вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за порушення термінів погашення грошового зобов`язання за період 25 березня 2014 року в сумі 89,23 грн. В іншій частині вимог про стягнення пені за період, який виник до 25 березня 2014 року слід відмовити з підстав пропуску позивачем строку для звернення до суду. Судом підраховано, що за період з 14 червня 2012 року по 22 січня 2013 року кредитор збільшив розмір заборгованості відповідача за рахунок списання частини платежів в рахунок плати за управління кредитом на загальну суму 2170,77 грн. Як встановлено судом вище, нарахування такої плати є безпідставним.. Відтак, сума заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4934,83 грн. підлягає зменшенню на суму безпідставно стягнутих 2170,77 грн. в рахунок плати за управління кредитом. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за Кредитним договором №141182285 від 13 червня 2012 року у розмірі 2853,88 грн., з яких: 2764,06 грн. - заборгованість за кредитом; 0,59 грн. - сума заборгованості за відсотками; 89,23 грн. - заборгованість за пенею. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 50,31 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial