Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

27 січня 2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , в якій він просив стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 150 777,24 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.12.2022 року по день ухвалення судового рішення, а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав на те, що у період з 10 січня 2006 року по 30 липня 2022 року він працював у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська», наказом від 30 липня 2022 року № 1993/к він був звільнений 30 липня 2022 року за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію за віком. При звільнені відповідач своєчасно не виплатив позивачу заробітну плату та в порушення вимог статті 116 КЗпП України взагалі не повідомив про суми, нараховані та виплачені при звільненні. Позивач звернувся до відповідача з заявою від 21 грудня 2022 року з вимогами в найкоротший термін погасити заборгованість по заробітній платі, яка була отримана відповідачем засобами поштового зв`язку 27 грудня 2022 року. Проте, вимоги про погашення заборгованості по заробітній платі залишилися без задоволення. На заяву позивача від 21 грудня 2022 року відповідач супровідним листом №01/11-6/7 від 06 січня 2023 року надав три довідки, які він отримав 06 січня 2023 року, тобто передбачений законом строк на звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі позивачем не порушено. Відповідно до довідки №01/11-6/9 від 06.01.2023 року заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі станом на 06 січня 2023 року становить 150 777,24 грн. Оскільки відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок, то наявні підстави також і для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якого, на думку позивача, слід розраховувати починаючи з 23 грудня 2022 року по день ухвалення судом рішення. При цьому, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 1 433,64 грн. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. 06 квітня 2023 року від представника відповідача - [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне. Позивач звільнений з підприємства відповідача 30 липня 2023 року наказом №1993/к за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. Позивачу в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні, нараховано після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: за грудень 2019 року - 1 292,15 грн., за січень 2020 року - 307,24 грн., за лютий 2020 року - 10 066,37 грн., за березень 2020 року - 11 567,28 грн., за квітень 2020 року - 11 578,03 грн., за квітень 2021 року - 1 657,44 грн., за травень 2021 року - 5 310,08 грн., за червень 2021 року - 199,20 грн., за липень 2021 року - 3 365,12 грн., за серпень 2021 року - 142,74 грн., за липень 2022 року - 105 291,59 грн., а всього 150 777,24 грн. Суми зазначені після обов`язкових утримань до сплати, тобто вже з утриманням підприємством з цих сум обов`язкових податків та зборів. 30 липня 2022 року позивачу у відділі кадрів була видана трудова книжка, після чого позивач повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для проведення повного розрахунку, але з невідомих причин позивач до бухгалтерії не звернувся та остаточний розрахунок, який належним чином був нарахований на день його звільнення, не отримав. Не звертався він до бухгалтерії підприємства або до керівництва підприємства з вимогою про розрахунок і в подальшому. В день звільнення позивач не працював. Ні при звільненні, ні під час отримання трудової книжки позивачем будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявлялось, тобто позивач фактично погодився з проведенням остаточного розрахунку заборгованості із заробітної плати на розсуд відповідача. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач також вважає безпідставними. Враховуючи норми ст. 116 КЗпП України, датою виникнення затримки розрахунку при звільненні має бути день, наступний за днем пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про такі вимоги відповідач дізнався лише 27 грудня 2022 року, коли отримав заяву позивача від 21 грудня 2022 року. Даний факт не оспорює сам позивач та зазначає ці відомості у позовній заяві. За таких обставин, період затримки розрахунку виплат, належних працівникові при звільненні, слід вважати з наступного дня після отримання відповідачем заяви, тобто з 28 грудня 2022 року, а ніяк не з 23 грудня 2022 як це вказує позивач. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними та необґрунтованими, оскільки сам факт існування затримки розрахунку при звільненні позивачем не доведений. У зв`язку з тим, що позивачем невірно зазначений період меж позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку, вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Також слід врахувати, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Також просить врахувати інтереси відповідача, які полягають у збереженні підприємством свого матеріального та фінансового становища і платоспроможності, та зменшити розмір за затримку розрахунку при звільненні до розумної пропорційності. Покладення на відповідача обов`язку виплати середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні стане додатковою жорстокою санкцією у фінансовій сфері відповідача, тим самим перетвориться на непосильний тягар. Середньоденний заробіток позивача за останні 2 місяці складає 1 433,64 грн. Також вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат задоволенню не підлягають. У зв`язку з викладеним просив відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. У судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , з 10 січня 2006 року працював у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська», що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 7-8). Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. На підставі наказу № 1993/к від 30 липня 2022 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, згідно зі ст. 38 КЗпП України, що також підтверджується копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] . Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У частині 1 статті 116 КЗпП України закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану йому заробітну плату. При цьому, всі наведені у відзиві на позовну заяву твердження сторони відповідача про те, що відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок у зв`язку з тим, що позивач ні при звільненні, ні під час отримання трудової книжки, не звертався до відповідача з заявами про проведення остаточного розрахунку, суд до уваги не приймає, оскільки такі обставини жодним чином не звільняють відповідача як роботодавця від передбаченого законом обов`язку провести з позивачем як працівником остаточний розрахунок. Суд зауважує, що матеріали справи не містять належних та переконливих доказів на підтвердження того, що відповідачем перед позивачем була погашена існуюча заборгованість по заробітній платі, а тому усі наведені відповідачем заперечення з цього приводу суд вважає безпідставними та недоведеними, до уваги їх не бере та відхиляє. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, за період з грудня 2019 року по липень 2022 року відповідач не в повному обсязі виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Згідно довідки № 01/11-6/9 від 06 січня 2023 року, виданої Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», вбачається, що Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» має перед [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати за період з грудня 2019 року по липень 2022 року (а саме: грудень 2019 року - 1 292,15 грн., за січень 2020 року - 307,24 грн., за лютий 2020 року - 10 066,37 грн., за березень 2020 року - 11 567,28 грн., за квітень 2020 року - 11 578,03 грн., за квітень 2021 року - 1 657,44 грн., за травень 2021 року - 5 310,08 грн., за червень 2021 року - 199,20 грн., за липень 2021 року - 3 365,12 грн., за серпень 2021 року - 142,74 грн., за липень 2022 року - 105 291,59 грн. у загальному розмірі 150 777,24 грн., при цьому сума заборгованості з виплати заробітної плати зазначена після утримання всіх обов`язкових податків та зборів (а.с. 12). Отже, з вищевказаної довідки вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 150 777,24 грн. та вказана заборгованість визначена вже за вирахуванням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів, тобто є сумою, яка належить позивачу до виплати. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 150 777,24 грн., без утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заборгованості по заробітній платі, який стягнуто судом - 150 777,24 грн.; період стягнення дорівнює 11 місяців. Отже, розмір заробітної плати який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за один місяць становить: 150 777,24 грн. / 11 = 13 707,02 грн., без утримання з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 грудня 2022 року по день винесення судом рішення, оскільки вимогу про розрахунок позивачем пред`явлено 22 грудня 2022 року, але розрахунок з позивачем до так і не проведений. Як зазначив у позовній заяві позивач та визнавав у відповіді на відзив відповідач, в день звільнення, тобто 30 липня 2022 року, позивач не працював. При цьому, як вже було зазначено вище, у частині 1 статті 116 КЗпП України закріплено, що якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що 22 грудня 2022 року за допомогою засобів поштового зв`язку позивач направив на адресу відповідача заяву від 21 грудня 2022 року, в якій просив у найкоротші терміни погасити заборгованість по заробітній платі, а також надати довідку про розмір заборгованості по заробітній платі на час звернення, довідку про розмір середньоденної заробітної плати та довідку на підтвердження того, що у день звільнення позивач не працював. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 23 грудня 2022 року, тобто з наступного дня після пред`явлення вимоги про розрахунок, і по день розгляду справи судом, тобто по 27 квітня 2023 року, оскільки на день розгляду справи судом відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок. При цьому, наведені у відзиві на позовну заяву твердження представника відповідача про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку слід розраховувати не з 23 грудня 2022 року, а починаючи з 28 грудня 2022 року (оскільки заяву від 21 грудня 2022 року відповідач за допомогою засобів поштового зв`язку отримав 27 грудня 2022 року), суд до уваги не приймає та відхиляє, оскільки у частині 1 статті 116 КЗпП України чітко зазначено, що належні звільненому працівникові суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня саме після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Суд зазначає, що днем пред`явлення вимоги слід вважати день її направлення відповідачу, тобто 22 грудня 2022 року. Отже, суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період з 23 грудня 2022 року по 27 квітня 2023 року включно. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки № 01/11-6/8 від 06 січня 2023 року, виданої Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 1 433,64 грн. (а.с. 13). Кількість робочих днів за період з 23 грудня 2022 року по 27 квітня 2023 року включно складає 90 днів, а саме: грудень 2022 року - 6 днів, січень 2023 року - 22 дні, лютий 2023 року - 20 днів, березень 2023 року - 23 дні, квітень 2023 року - 19 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 23 грудня 2022 року по 27 квітня 2023 року включно складає 129 027,60 грн. (1 433,64 грн. х 90 днів = 129 027,60 грн.). У зв`язку з викладеним суд приходить до переконливого висновку, що з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 129 027,60 грн., а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені на суму 150 777,24 грн. та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1 507,77 грн. Крім того, оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за які позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 073,60 грн., задоволені, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи. Оскільки на день подачі позову ціну позову за позовним вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не було можливо визначити, та враховуючи що позовні вимоги в цій частині задоволені на суму 129 027,60 грн., з позивача слід стягнути судовий збір на користь держави у вигляді доплати у розмірі 216,68 грн., з подальшим його стягненням з відповідача на користь позивача. З урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 1 290,28 грн., що дорівнюватиме 1 % від задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved