Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

У липні 2022 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на частку. В обгрунтування позову [PERSON] вказує на те, що вона є власником частки квартири [ADDRESS] . Власником іншої частки квартири є відповідачка [PERSON] , яка була і є громадянкою Російської Федерації, зареєстрована та проживає в м. Оренбург, РФ. Позивач з відповідачем не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство. Позивачка проживає постійно в цій квартирі. Відповідачка ніколи не ставила питання про її вселення у квартиру, визначення порядку користування квартирою, вона не бере участь в утриманні квартири і витратах на утримання квартири. Відповідачка [PERSON] забезпечена іншим житлом в м. Оренбурзі, тому припинення для неї права власності на частку у спірній квартирі не спричинить шкоди її майновим правам та інтересам, а враховуючи ситуацію, яка склалася внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, ведення бойових дій на території на території України, відповідачка і в подальшому не зможе брати участь у витратах на управління, утримання і збереження частини свого майна. частки квартири, що належить відповідачці, являє собою частину невеликої двокімнатної квартири загальною площею 48,8 кв.м. Позивачка наполягає, що спільне використання житла разом з відповідачкою є не можливим, оскільки виділити частку, належну відповідачу, є неможливим. Технічної можливості переобладнати існуюче приміщення в ізольовані квартири також не має, оскільки вказана квартира знаходиться в багатоповерховому будинку на другому поверсі, а тому відсутня можливість обладнати окремий вхід та здійснити переобладнання інженерних мереж. Грошові кошти в рахунок вартості частки спірної квартири позивачка на депозитний рахунок суду не вносила, оскільки є особою пенсійного віку, інших доходів крім пенсії не має. Позивачка просить суд припинити право [PERSON] на частку квартири [ADDRESS] ; визнати за позивачем [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] , яка належить відповідачу [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою суду від 27.07.2022 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. У справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 06.10.2022 року провадження у справі було зупинено, направлено судове доручення Компетентному суду Російської Федерації про вручення судових документів [PERSON] 06.01.2023 року Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) повернув суду без виконання судове доручення про вручення судових документів [PERSON] без виконання, оскільки відповідно до ЗУ №2783-ІХ від 01.12.2022 «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правовідносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі Закон №2783-ІХ від 01.12.2022) було зупинено дію Конвенціїпро правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції. Через повномасштабну агресію Російської Федерації проти України дипломатичні відносини між Україною і росією розірвано. Ухвалою суду від 11.01.2023 року було поновлено провадження у справі, призначено проведення підготовчого судового засідання. Ухвалено здійснити виклик відповідач в судове засідання шляхом опублікування оголошення на веб-порталі «Судова влада України». Ухвалою суду від 23.02.2023 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалено здійснити виклик відповідача в судове засідання шляхом опублікування оголошення на веб-сайті «Судова влада України». Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подала. Про дату, час і місце розгляду справи відповідачка повідомлялася шляхом опублікування оголошення на веб-сайті «Судова влада України», оскільки через повномасштабну агресію росії проти України дипломатичні відносини між Російською Федерацією і Україною розірвані, Законом України №2783-ІХ від 01.12.2022, який набрав чинності 23.12.2022 року, було зупинено дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції, поштова кореспонденція на територію росії Україною не відправляються. Представник позивача адвокат Андрієнко І.С. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити і провести судове засідання за відсутності позивача і відповідача в заочному порядку. Суд ухвалив розглянути справу за відсутності позивача і відповідача в заочному порядку. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями частини третьої статті\~12\~та частин першої статті\~81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст.\~78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст.\~81 ЦПК України\~визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду письмові докази, суд встановив наступне. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №329538316 від 19.04.2023 року (а.с. 87-88) квартира [ADDRESS] ) належить на праві спільної часткової власності: - [PERSON] в розмірі 1/2 частки (на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19.04.2006 року ВСР №475299, реєст. Номер №3-988, видане Восьмою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою); - [PERSON] розмірі 1/2 частки (на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.05.2017 року, реєстр. номер №1-404, видане Восьмою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою а.с. 10). З копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , який був виготовлений станом на 23.09.2006р. вказана квартира розташована на 2 поверсі 9-поверхового будинку, має загальну площу 48,8 кв.м., складається з 2 кімнат житловою площею 28,2 кв.м. (а.с.15-17). Згідно зі Звітом про оцінку майна, виконаним ТОВ «ПРАЙМ ОЦІНКА» ринкова вартість спірної квартири станом на 04.05.2022 р. становить 933319,07 грн. (а.с. 18-30 ). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини зауважував, що стаття 1 Першого протоколу по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (рішення у справах « Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» від 8 липня 1986 року, п.106, серія А,N 102 ; Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні є стаття 365 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: - частка є незначною і не може бути виділена в натурі; - річ є неподільною; - спільне володіння та користування майном є неможливим; - таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Отже норми цивільного законодавства (ст. 365 ЦК України) передбачають можливість припинення в особи права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, тобто мова йде про позбавлення власника права власності на майно з підстав, визначених законодавством, з одночасним набуттям прав на це ж майно іншими його співвласниками. Окрім цього, право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною про вирішення позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників і при цьому суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до положень п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі, чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. Поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо. Так, судом встановлено, що частки позивача і відповідача у праві спільної часткової власності є рівними по частці. На частку припадає 24,4 кв.м. із загальної площі квартири. Згідно із наданим позивачем Звітом про оцінку майна, ринкова вартість спірної квартири станом на 04.05.2022 р. становить 933319,07 грн. (а.с.18-30). Тобто вартість частки квартири становить 466659,54 грн. Оскільки частки співвласників у праві спільної часткової власності є рівними, тому суд не знаходить підстав для визнання частки відповідача незначною. Крім того, позивачем [PERSON] не було внесено на депозитний рахунок суду грошових коштів в рахунок вартості частки квартири, як це передбачено частиною .2 статті 365 ЦК України. Позивач стверджує, що припинення права відповідачки на частку спірної квартири не завдасть їй істотної шкоди, оскільки вона у спірній квартирі не проживає, не утримує її, є громадянкою іншої держави, в якій має постійне місце проживання. При цьому, позивачка жодних належних і допустимих доказів наявності у власності відповідачки іншого житла суду не надала. Надана позивачем копія паспорту відповідачки [PERSON] (а.с.13), який був виданий їй у 2002 році і у якому стоїть штамп про місце проживання відповідачки в [ADDRESS] , ніяким чином не підтверджує того, що вказана квартира перебуває у власності відповідачки і що на час подачі позову до суду [PERSON] в дійсності проживає у цій квартирі. Правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Позивачем також не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що частка спірної квартири не може бути виділена в натурі. Заяви про призначення судової експертизи на предмет можливості виділу частки квартири в натурі позивач суду не подавала. Позивач, як на підставу своїх позовних вимог зазначає також про неможливість спільного користування спірною квартирою, через відсутність родинних зв`язків з відповідачем, проте вказані доводи не є підставою для припинення права власності на частку у майні, оскільки на можливість спільного користування майном не впливає наявність сімейних зв`язків. Дослідивши надані суду письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що під час судового розгляду судом не встановлено та не доведено позивачем умов, передбачених статтею 365 ЦК України, за наявності яких можливе примусове припинення у відповідача - співвласника права на частку у спільній власності. З огляд на встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed