Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~01.02.2023 року позивачка [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги\~мотивує тим,\~що вона\~являється власницею\~житлового будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які у вказаному будинку з 2005 року не проживають. Посилаючись на те, що реєстрація за вказаною адресою відповідачів позбавляє її можливості володіти, користуватися та розпоряджатися її власністю на власний розсуд, просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаним житловим приміщенням. Ухвалою судді Єланецького районного суду Миколаївської області від 10.02.2023 року прийнято до розгляду, відкрито провадження у даній справі та вирішено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. В судове засідання відповідачі не з`явилися по невідомій суду причині, про час та місце слухання справи повідомлені в установленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили, у визначений строк відзив до суду не направили, тому у відповідності до ст.ст. 280,\~281\~ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Повістки відповідачам надсилалися за останнім відомим зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання та відповідно ч.11 ст.128 ЦПК України відповідачі викликалися до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до п. 2. ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вислухавши позивачку, свідків, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку. Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення права. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Згідно ч. 1\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У\~статті 13 Конституції України\~закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому у своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "СпорронгіЛьоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. У відповідності до вимог ст. ст. 316, 328 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Як встановлено\~в судовому\~засіданні та\~вбачається з\~матеріалів справи,\~позивачка є\~власницею житлового\~будинку [ADDRESS] . (а. с. 10). З матеріалів справи слідує, що у вищевказаному будинку зареєстровані також відповідачі [PERSON] \~та [PERSON] . Проте, як встановлено в судовому засіданні з пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] та вбачається з акту обстеження фактичного місця не проживання від 19.12.2022 року, відповідачі за вищевказаною адресою з 2005 року не проживають (а. с. 22). Частинами 4 та 5 ст.9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 71 ЖК України встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим). Відповідно до\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно\~ст. 391 ЦК України\~власник майна\~має право\~вимагати усунення\~перешкод у\~здійсненні ним\~права користування\~та розпорядження\~своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права \~власності \~на житлове приміщення або права користування житловим \~приміщенням, \~про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду\~на те,\~що відповідачі\~за власним\~бажанням та\~волевиявленням за\~вказаною адресою\~з 2005\~року фактично\~не проживають,\~спірним житловим\~будинком не\~користуються з\~власної волі,\~без поважних\~причин,\~їхні особисті\~речі в\~житлі відсутні,\~житлово-комунальні\~послуги не\~сплачували,\~а також\~те,\~що наявність\~зареєстрованих осіб\~створює перешкоди\~позивачці у\~користуванні належним\~чином своїм\~нерухомим майном,\~суд дійшов\~висновку,\~що позов\~ [PERSON] \~до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню в повному обсязі. Оскільки, позивачку у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи у суді, то відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягають стягненню по 1073,60 грн. судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved