Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 04.10.2022 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Органу опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Опікунської ради при Святошинській районній в м. Києві державній адміністрації про скасування протоколу засідання опікунської ради, яким просить скасувати протокол № 10 засідання опікунської ради Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 листопада 2021 року в частині задоволення заяви адміністрації Святошинського психоневрологічного інтернату до Органу опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про звільнення [PERSON] від повноважень опікуна над [PERSON] . В обґрунтування позову зазначив, що він з 1999 року є офіційним опікуном над недієздатною [PERSON] , яка доводиться йому рідною сестрою. Рішенням Ватутінського районного суду м. Києва від 16.02.1999 року [PERSON] було визнано недієздатною. Відповідно до розпорядження Ватутінської райдержадміністрації м. Києва від 23.03.1999 року № 262 над [PERSON] встановлено опіку, і він як рідний брат призначений опікуном над нею. Зазначив, що з 1999 року його сестра [PERSON] постійно знаходиться в Святошинському психоневрологічному інтернаті, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Крамського, 16. 24.11.2021 року на засіданні Опікунської ради при Святошинській районній в м. Києві державній адміністрації розглядалось питання щодо звільнення його від повноважень опікуна над [PERSON] . Зазначив, що рішення опікунської ради було оформлено протоколом № 10 засідання опікунської ради при Святошинській районній в м. Києві державній адміністрації від 24.11.2021 року. Вважає зазначені в протоколі № 10 відомості неправдивими, а висновки зроблені в протоколі незаконними, оскільки відсторонення його від опікунства продиктовані не піклуванням над його сестрою [PERSON] мають мету помститись йому через його звернення до поліції з заявою про вчинення злочину працівниками Святошинського психоневрологічного інтернату та відстоювання ним прав його прав на опікунство. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2022 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили задовольнити посилаючись на обставини викладені у позові. Представник органу опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, 13.12.2022 року подав до суду відзив, яким просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Представник опікунської ради при Святошинській районній в м. Києві державній адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідач заперечуючи проти позову зазначив, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки позивачем оспорюється рішення суб`єкта владних повноважень. Так, згідно із ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення дій. На підставі п. 7 ч. 1 ст.4 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або надання адміністративних послуг. Відповідно до ч.1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно правових спорах, зокрема, у спорах фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, крім випадків коли для розгляду цих спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Положеннями ст. 2, 4, 19 КАС України, визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Рішенням Ватутінського районного суду м. Києва від 16.02.1999 року у справі № 2-4577 визнано [PERSON] , [INFO] недієздатною (а.с. 26). Розпорядженням Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва від 23.03.1999 року за № 262, [PERSON] призначено опікуном над недієздатною сестрою [PERSON] , 1953 року народження (а.с. 27). Як вбачається з матеріалів справи предметом розгляду у цій справі є законність та правомірність рішення опікунської ради Святошинської районної в м. Києві від 24.11.2021 року оформлено у вигляді протоколу № 10, яким рекомендовано райдержадміністрації заяву адміністрації Святошинського психоневрологічного інтернату задовольни, органу опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації на підставі ст. 75 ЦК України підготувати заяву до Святошинського районного суду м. Києва про звільнення від повноважень опікуна [PERSON] (а.с. 15-22). Правовий статус органів опіки та піклування, їх завдання та функції визначено, зокрема, главою 6 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Правилами опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України за № 34/166/131/88 від 26.05.99, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.06.99 за № 387/3680 (далі Правила № 387/3680). Згідно п.1 Правил № 387/3680, опіка (піклування) встановлюється для захисту особистих і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки. Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад. Згідно п.4 Правил № 387/3680, передбачено права та обов`язки опікунів і піклувальників, зокрема, опікуни мають право управляти майном підопічних на користь останніх, опікун повинен раз на рік здійснювати повне медичне обстеження підопічного, опікун над психічно хворим, який є небезпечним для себе або для оточуючих, повинен сповістити про це районний (міський) відділ внутрішніх справ і вжити заходів щодо направлення підопічного в психіатричну лікарню для лікування, як правило, опікун (піклувальник) повинен проживати разом з підопічним і може бути прописаний на житловій площі останнього на період виконання своїх обов`язків, опікуни при здійсненні прав і виконанні обов`язків підопічних укладають угоди від імені та в інтересах підопічних, діючи як їх законні представники згідно з чинним законодавством; опікуни над дієздатними особами надають цим особам допомогу при здійсненні ними своїх прав та виконанні обов`язків, а також оберігають їх від зловживань з боку третіх осіб. Опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, якщо вони виходять за межі побутових. Опікуни подають щорічно, не пізніше 1 лютого, до органів опіки та піклування звіт про свою діяльність за минулий рік щодо захисту прав та інтересів підопічних, у тому числі щодо збереження належного їм майна та житла. На вимогу органів опіки та піклування опікуни зобов`язані подавати звіти в інший визначений ними термін. Згідно із п.п. 4.14, 4.15 Правил № 387/3680, контроль за діяльністю опікунів здійснюється органами опіки та піклування із залученням громадськості шляхом планових відвідувань осіб, які перебувають під опікою (піклуванням). Періодичність відвідувань установлюється окремим графіком, але не рідше ніж раз на рік, крім першої перевірки, яка проводиться через три місяці після встановлення опіки і піклування. При потребі розгляд результатів перевірок виноситься на засідання опікунської ради для вжиття відповідних заходів. Про результати перевірки складається акт у двох примірниках, один з яких зберігається в органах опіки та піклування і є підставою для оцінки діяльності опікунів, другий - в опікуна. Позивач в обґрунтування позову вказує на те, що він тривалий час виконував обов`язки опікуна і нарікань зі сторони органу опіки і піклування до нього не було. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 3 ст. 75 ЦК України, за заявою органу опіки та піклування суд може звільнити особу від повноважень опікуна або піклувальника у разі невиконання нею своїх обов`язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до навчального закладу, закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14 -144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (№12-304гс18). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача, відповідно до ст. 81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, також, зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. В даному випадку позивачем не доведено, що рішенням опікунської ради, яке оформлено протоколом № 10 засідання опікунської ради при Святошинській районній в м. Києві державній адміністрації від 24.11.2021 року порушено його права чи права підопічної. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З огляду на викладене та враховуючи, що оскаржуване рішення складене відповідним органом опіки та піклування на реалізацію саме положень ЦК України для вирішення питання судом щодо звільнення позивача від повноважень опікуна, суд вважає, що в даному випадку орган опіки та піклування діяв не як суб`єкт владних повноважень. Отже, оскаржуване рішення органу опіки та піклування є дорадчим документом, який надається до суду для вирішення питання щодо звільнення особи від повноважень опікуна, а правові наслідки для опікуна виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в процесі якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, у тому числі і оспорюваного рішення органу опіки та піклування, яке не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про звільнення особи від повноважень опікуна. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволення.

Outcome: dismissed