Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

Позиції сторін та учасників справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ? Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визначення місця проживання дітей. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказує, що він та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який у подальшому 29.06.2016 року рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області було розірвано. За час перебування у шлюбі в подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що починаючи з листопада 2014 року він постійно працює у Республіці Польща. Із жовтня 2018 року [PERSON] перебуває на постійному консульському обліку та не проживає в Україні. З липня 2015 року до жовтня 2018 року діти проживали з позивачем у м. Кракові, на даний момент проживають постійно з відповідачем у смт Добротвір Львівської області. Як стверджує позивач, дії [PERSON] протягом лютого-жовтня 2022 року показали, що подальше проживання дітей разом з матір`ю несуть загрозу, як фізичному здоров`ю дітей, так і психічному. [PERSON] вказує, що відповідач перестала виконувати свої материнські обов`язки, натомість вважає, що він зможе створити кращі умови для проживання синів та забезпечити їх усім необхідним. Вважає, що проживання синів разом із ним відповідатиме їх інтересам, оскільки він має можливість займатися їх вихованням та забезпечити їм належні умови проживання. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Оскільки встановлено, що місцем реєстрації [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є: [ADDRESS] , що територіально відноситься до Галицького району м. Львова до розгляду справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, та у відповідності до ч. 5 ст. 19 СК України, зобов`язано останню надати письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дітей та батьків. 10.01.2023 року від Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, надійшли письмові пояснення, відповідно до яких третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повідомила суд про те, що оскільки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають за адресою: [ADDRESS] , що не відноситься до території Галицького району м. Львова, відсутні підстави для складання висновку, оскільки такий висновок надається за фактичним місцем проживання дітей. У зв`язку з наведеним, Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, просить проводити розгляд справи за відсутності її уповноваженого представника. 16.01.2023 року від представника відповідача - адвоката Білик Р.О. надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідача вказує, що позивач займається вихованням синів належним чином, піклується про них, має необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, із урахуванням віку хлопчиків відповідач вважає, що на даний час проживання дітей з нею, буде відповідати саме інтересам синів, які потребують постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме їх розвитку, як психологічному так і фізичному. Окрім того, сторона відповідача вказує, що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, не позбавляє батька права на особисте спілкування з дітьми та прийнятті участі у їх вихованні. За викладеного у змісті відзиву, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 01.02.2023 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради до суду надійшов лист відповідно до якого, останнє повідомило, що не є належною юридичною особою для участі у розгляді даної справи. 06.02.2023 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова до розгляду справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Службу у справах дітей Добротвірської селищної ради Червоноградського району Львівської області та, у відповідності до ч. 5 ст. 19 СК України, зобов`язано останню надати письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дітей та батьків. 02.03.2023 року на виконання ухвали суду від 06.02.2023 року Службою у справах дітей Добротвірської селищної ради Червоноградського району Львівської області надано Висновок комісії з питань захисту прав дитини Добротвірської селищної ради від 28.02.2023 року № 6/01-14 про недоцільність змінювати постійне місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 07.03.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. У процесі судового розгляду представник позивача та позивач, кожен окремо, підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та її представник, у судовому засіданні, кожен окремо, просили відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю таких. Окрім того, відповідач наголосила, що жодним чином не перешкоджає та не заперечує проти спілкування батька з дітьми, а також прийнятті участі останнім у вихованні синів. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до ст.128 ЦПК України, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями з відміткою про вручення поштового відправлення, а також довідками про доставку електронного листа на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи. Суд враховує, що учасники процесу обізнані про дату, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилися, матеріали справи містять клопотання учасників про розгляд справи у їх відсутності, відтак, з врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасника провадження, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Також, суд враховує положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положення ЦК України, зокрема стаття 16 визначають, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, вислухавши доводи учасників процесу, суд прийшов до наступного висновку, виходячи з наведених нижче мотивів. Судом встановлено, що рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29.06.2016 року розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який було зареєстровано 03.10.2009 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Борщівського РУЮ Тернопільської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 121. За час існування шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями Свідоцтва про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . Між позивачем та відповідачем 23.07.2016 року було укладено Договір між батьками про сплату аліментів на утримання дітей, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків та визначення місця проживання дітей, який було посвідчено приватним нотаріусом Х.М. Барбуляк та який зареєстровано в реєстрі за номером 2458. Зі змісту зазначеного вище договору, копія якого міститься у матеріалах справи, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] визначили місцем проживання дітей разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Даний договір є чинним. На даний час, сторони не можуть дійти згоди щодо того, з ким із них мають проживати малолітні діти, а саме позивач фактично просить переглянути раніше досягнуті та оформлені у встановленому законом порядку домовленості батьків дітей, тобто його і відповідача. Позивач стверджує, що проживання малолітніх дітей разом із ним буде відповідати інтересам дітей, оскільки відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки, а він має можливість забезпечити дітям належні умови проживання та повною мірою займатися їх вихованням. Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 161 СК України). Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду від 14.02.2019 в справі № 377/128/18, суд дійшов висновку про те, що тлумачення частини 1 статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до наявної у матеріалах довідки від 03.01.2023 року № 39 Добротвірської селищної ради Червоноградського району, [PERSON] , [INFO] , разом з дітьми: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації. Згідно Акту обстеження умов проживання від 04.01.2023 року № 1, складеного у складі комісії Служби у справах дітей Добротвірської селищної ради Червоноградського району Львівської області, для виховання дітей та їх розвитку створено належні умови проживання. У квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживають: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Стосунки у сім`ї побудовані на взаєморозумінні і довірі, панує хороша та дружня атмосфера. З наявної у матеріалах справи характеристики учня 6-А класу Добротвірського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів, [PERSON] , [INFO] , встановлено, що за місцем навчання хлопчик зарекомендував себе здібним, дисциплінованим, врівноваженим учнем. За характером добрий, справедливий, емоційний, веселий. Має потяг до організаторської діяльності, прагне бути лідером. Має багато друзів, серед яких користується повагою. З наявної у матеріалах справи характеристики учня 2-А класу Добротвірського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів, [PERSON] , [INFO] , встановлено, що за місцем навчання хлопчик зарекомендував себе хорошим учнем. Домашнє завдання виконує систематично. До школи завжди приходить вчасно, школу не відвідує лише з поважних причин. Завжди чистий, доглянутий та охайно одягнений. [PERSON] , згідно з наявної у матеріалах справи характеристики вчителя німецької мови Добротвірського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів, за місцем своєї праці зарекомендувала себе як привітну та сумлінну працівницю. Працює старанно та відповідально підходить до виконання своїх обов`язків. Працює продуктивно та відзначається загальною культурою та високими моральними якостями. Згідно наявної у матеріалах довідки про доходи [PERSON] , остання працює, має стабільний та постійний дохід. Положеннями частини четвертої статті 231 Закону України «Про охорону дитинства» зобов`язано уповноважені органи, що здійснюють соціальну роботу з сім`ями, дітьми та молоддю, в максимально короткий термін запропонувати сім`ї дитини комплекс послуг, спрямованих на мінімізацію чи повне подолання складних життєвих обставин, та сприяти поверненню дитини до батьків, інших законних представників. Згідно ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч.5 ст.19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно п.3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМ України від 24 вересня 2008 р. N 866, органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей. Органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням принципу - забезпечення найкращих інтересів дитини. Так, матеріали справи містять Висновок комісії з питань захисту прав дитини Добротвірської селищної ради від 28.02.2023 року № 6/01-14 про недоцільність змінювати постійне місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що пред`являючи даний позов до суду, [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків або її негативний вплив на виховання дітей, а також не довів обставин, які б давали підстави стверджувати, що проживання дітей з матір`ю суперечить їх інтересам, натомість проживання дітей з батьком буде для них кращим. При цьому суд також враховує, що всі доводи позивача ґрунтуються виключно на його твердженні, що дітям буде краще з ним, без будь-якого належного обґрунтування. При цьому, суд також враховує те, що 24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який згодом був продовжений відповідними Указами. В ході розгляду справи встановлено, що відповідач обізнана у необхідності забезпечити безпеку дітям та вживає відповідні заходи, зокрема вона проживає у населеному де не ведуться активні бойові дії, діти відвідують школу та перебувають у нормальному соціальному середовищі. Отже, при вирішенні спору щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , суд враховує пріоритет інтересів останніх, а також невід`ємне право дітей на життя та перебування в безпечному середовищі. Водночас, суд не може не відзначити наступне. Позивач посилаючись на неналежне виконання батьківських обов`язків відповідачем, залишає поза увагою те, що фактично піклуванням про дітей займається відповідач, яка постійно проживає з дітьми. Наводячи у поданій суду заяві те, що, на думку позивача, не зробила відповідач як мати для дітей, позивач залишає поза увагою свою участь у вихованні дітей та його роль у піклування про них. Так, позивач вказує і не заперечує твердження відповідача про те, що рівень його доходів значно (у декілька разів) більший від доходів відповідача. Натомість незважаючи на цю обставину, позивач жодного разу не ініціював питання перегляду його фінансової участі у матеріальному забезпеченні дітей, яка відповідно до наведеного вище договору є на мінімальному рівні встановленому законом. Варто також відзначити, що позивач акцентуючи увагу на тому, як він хвилюється за дітей, на питання суду про те, чому він у складних життєвих ситуаціях для дітей та його колишньої дружини про які він повідомив суд не приїхав до них аби допомогти їм своєю підтримкою будь-якого характеру, навів доводи пов`язані із його роботою (зайнятість), обмеження у переміщення пов`язані із введенням карантинних заходів та військовим станом. Водночас, жодних доказів про те, що роботодавець не давав можливості позивачу відвідати дітей в України, в тому числі за допомогою надання короткострокової відпустки, суду не подано. Варто відзначити, що ні введення карантинних заходів пов`язаних із коронавірусною хворобою, ні введення воєнного стану, не були підставою, яка забороняла позивачу прибути до України та допомогти дітям або ж просто поспілкуватись із ними. Більше того, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач після оголошення воєнного стану виїжджала з дітьми на тимчасове проживання до однієї з країн Євросоюзу, але позивач не ініціював зустрічі з дітьми і там. Зокрема, суду не подано жодних доказів з цього приводу. Отже, оцінюючи наведені обставини, суд виходить із того, що позивач є вільною людиною, яка самостійно визначає для себе пріоритети у житті, будь-то робота, забезпечення належного фінансового становища, піклування про себе (які безумовно є важливими), участь у вихованні дітей та допомога їм тощо. Водночас, очевидним є те, що поряд із правами позивач має і батьківські обов`язки. З наведеного вбачається, що позивач посилаючись на неналежне виконання батьківських обов`язків матір`ю дітей, які проживають постійно разом із нею, обґрунтовує неможливість своєї більш активної участі у вихованні та допомозі дітям обставинами які очевидно не є непереборними для нього, що опосередковано вказує на його життєві пріоритети. В ході розгляду справи не встановлено обставин які свідчать про те, що відповідач чинить перешкоди позивачу в участі у спілкуванні, вихованні або допомозі дітям, чи неналежним чином виконує свої батьківськи обов`язки, а також те, що зміна їх постійного місця проживання піде дітям на користь. З огляду на вище наведене та беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, ставлення обох батьків до дітей, а також необхідність забезпечення гармонійного розвитку дітей у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, суд вважає, що визначення місця проживання дітей із батьком, тобто фактично зміна місця їх постійного перебування, не відповідатиме їх інтересам, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Також, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що проживання дітей з одним із батьків, ніяким чином не перешкоджає іншому з них брати участь у їх вихованні, матеріальному забезпеченні та спілкуванні з ними, що передбачено чинним законодавством, а в разі зміни обставин, які впливають на вирішення спору про місце проживання дітей, другий з батьків не обмежений можливостями повторно ставити таке питання. Виходячи з наведених вище довів та мотивів, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, не відшкодовується позивачеві.

Outcome: dismissed