Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, посилаючись на те, що 01.12.2012 року між нею, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , почалися фактичні шлюбні відносини. Від їхніх стосунків у них народилася дитина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] від 11.07.2014 року. 09.03.2017 року вона, зареєструвала нові шлюбні відносини, де і змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 09.03.2017 року. Дитина проживає разом з нею, що підтверджується довідками про реєстрацію місць проживання осіб. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а відповідач з січня 2017 року не бере участі у вихованні та утриманні нашої спільної дитини. Дитині, в усякому разі, повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Такий рівень вона одна не зможе забезпечити, тому батько, який здоровий та працездатний, зможе сплачувати аліменти на рівні 2800,00 грн. (дві тисячі вісімсот грн.) 00 коп. Відповідач інших осіб на утриманні немає, він працездатний, отримує дохід, має нерухоме майно, транспортний засіб, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому вважає він може сплачувати такий розмір аліментів. Просить стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти на її користь на утримання неповнолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 2800 грн. (дві тисячі вісімсот грн.. 00 коп.), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з січня 2017 року. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць. Позивач в судове засідання не з`явилась, скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про стягнення аліментів в повному обсязі, посилаючись на те, що з 2016 року відповідач постійно перераховував на користь позивача грошові кошти в різних сумах на утримання дитини, що підтверджується копіями квитанцій. Крім того, за усною домовленістю з позивачем [PERSON] відповідачем [PERSON] перераховувалися грошові кошти на банківську картку матері позивачки, [PERSON] , що також підтверджується квитанціями. Своє прохання позивач пояснювала тим, що у неї є кредити та вона може не отримати грошові кошти. Вказану обставину може підтвердити безпосередньо [PERSON] . Необхідно звернути увагу суду на ту обставину, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що дитина [PERSON] мешкає разом з нею. Довідки про реєстрації місця проживання підтверджують лише факт реєстрації особи за певною адресою, але не факт мешкання осіб разом. Позивачем [PERSON] не доведено, чому аліменти саме в розмірі 2800 гривень зможе сплачувати відповідач [PERSON] , так як не наведено і таких міркувань. У відповідача [PERSON] на утримані також знаходиться малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом. Стосовно стягнення аліментів за минулий час необхідно зазначити, що відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Позивачем [PERSON] , не надано жодного доказу, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача [PERSON] , а він ухилявся від їх сплати. Більше того, квитанції про перерахування грошових коштів на користь позивача та її матері спростовують такі твердження. Заслухавши відповідача, його представника, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд вважає наступне. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей\~12,\~81\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом.\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Кожна сторона\~несе ризик\~настання наслідків,\~пов`язаних із\~вчиненням чи\~невчиненням нею\~процесуальних дій.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи.\~Доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях.\~Суд не\~може збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи,\~крім витребування\~доказів судом\~у випадку,\~коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). В судовому засіданні встановлено, що з 01.12.2012 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , почалися фактичні шлюбні відносини. Від вказаних стосунків у них народилася дитина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] від 11.07.2014 року. 09.03.2017 року [PERSON] зареєструвала нові шлюбні відносини, де змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 09.03.2017 року. Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи № 596946 від 06.09.2019 року та № 4194268 від 04.08.2020 року [PERSON] та її донька [PERSON] , зареєстровані за адресою [ADDRESS] . В судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що являється рідною матір`ю [PERSON] . Її донька [PERSON] разом зі своєю донькою [PERSON] зареєстровані та проживали за адресою [ADDRESS] , однак у зв`язку з сімейними обставинами, в січні 2023 року її донька [PERSON] виїхала в Іспанію і на даний час займається оформленням документів для виїзду доньки [PERSON] до неї закордон. На даний час неповнолітня [PERSON] проживає разом з нею, за домовленістю з матір`ю дитини. Донька постійно перераховує кошти на утримання доньки. Донька повідомили її, що вона подала до суду позовну заяву про стягнення аліментів, через свого адвоката. Також свідок [PERSON] пояснила, що за усною домовленістю між [PERSON] та відповідачем [PERSON] , останнім перераховувалися грошові кошти, на утримання неповнолітньої [PERSON] , на її банківську картку та підтвердила факт отримання коштів. Згідно із\~ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8\~ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до положення ч.1, ч. 2\~статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до\~ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє\~\~від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення\~Сімейного кодексу України\~регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в\~ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України\~\~від 15.06.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно до частини першої\~статті 181 Сімейного кодексу\~України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. У відповідності з ч. 3\~ст. 181 Сімейного кодексу\~України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України\~суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з частиною другою ст. 184 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Оскільки, спеціального закону про індексацію аліментів не прийнято, а в Україні діє Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року, то розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі частини другої ст. 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно п. 8 ст. 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Частиною другою ст. 8 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що за наявності підстав, визначених цим законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами. Таким чином обов`язок проведення індексації розміру аліментів, який визначений судом у твердій грошовій сумі, прямо передбачений законом, а саме, положеннями ст. 184 Сімейного кодексу України, що зобов`язує державного виконавця проводити таку індексацію автоматично, тобто без додаткового судового рішення,

Outcome: approved