Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 03.05.2007 року вона уклала шлюб з [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №10, місце реєстрації Джулинська сільська рада Бершадського району Вінницької області. При реєстрації шлюбу позивачка змінила своє дошлюбне прізвище на прізвище « [PERSON] ». 03.08.2018 року шлюб було розірвано згідно рішення Липовецького районного суду Вінницької області. При розірванні шлюбу визначено прізвище « [PERSON] ». Від спільного життя сторони мають двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Питання стосовно утримання дітей вирішено згідно рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03.08.2018 року. Вказує, що під час шлюбу вони з відповідачем по справі було придбано будинок [ADDRESS] . Купівлі-продаж зазначеного будинку засвідчується Договором купівлі-продажу від 01.06.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області Посвятенко Д.Ю., і зареєстровано в реєстрі за №655. Право власності було зареєстровано у Комунальному підприємстві «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу №1 за реєстровим №173, дата реєстрації 14.06.2007 року. Пояснює, що після розірвання шлюбу у спірному будинку залишилася проживати тільки вона з дітьми та самостійно обслуговує будинок, робить ремонт, облагороджує. Вказує, що вони з дітьми одні живемо в будинку без відповідача. Відповідач геть зовсім не цікавиться, фінансової участі в утриманні будинку не приймає. Усі затрати по оплаті комунальних послуг здійснює лише позивачка без допомоги відповідача. Також вказує, що відповідач не сплачує аліменти, має велику заборгованість і він та його родина дорікають їй та спільним дітям тим, що вони проживають в будинку відповідача. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, проте надала до суду заяву, в якій зазначила, що позов підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити. Просить розглядати справу в її відсутність, крім того, не заперечувала проти заочного розгляду справи в разі відсутності відповідача [PERSON] . Частиною 3\~статті 211 ЦПК України\~визначено, що\~\~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] повторно до суду не з`явився без поважних причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, що підтверджується матеріалами справи, зокрема рекомендованими повідомленнями, повернутими до суду з відміткою «повернення за письмовою відмовою одержувача». Заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву у запропонований судом строк відповідачем не подано. Беручи до уваги ч.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень\~ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до ухвали суду від 16.05.2023, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4\~ст.223 ЦПК України\~\~постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2\~ст.191 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 1\~ст.2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1\~ст.4 ЦПК України\~визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~всі судові процедури повинні бути справедливими. Стаття 263 ЦПК України\~регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~\~\~\~\~\~ Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. \~\~\~\~\~\~ Згідно зі\~статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. \~\~\~\~\~\~ Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. \~\~\~\~\~\~ Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлені наступні фактичні обставини. 03.05.2007 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №10, місце реєстрації Джулинська сільська рада Бершадського району Вінницької області. При реєстрації шлюбу я змінила своє дошлюбне прізвище на прізвище « [PERSON] » (а.с. 11). 03.08.2018 року шлюб було розірвано згідно рішення Липовецького районного суду Вінницької області. При розірванні шлюбу визначено прізвище « [PERSON] » (а.с.13-14). Від спільного життя сторони мають двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 03.08.2018 року з [PERSON] вирішено стягувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей (а.с.13-14). В період спільного проживання та перебування у шлюбі сторонами було придбано будинок [ADDRESS] . Купівлі-продаж зазначеного будинку засвідчується Договором купівлі-продажу від 01.06.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу Вінницької області Посвятенко Д.Ю., і зареєстровано в реєстрі за №655. Право власності було зареєстровано у Комунальному підприємстві «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу №1 за реєстровим №173, дата реєстрації 14.06.2007 року (а.с.15-16, 17-18, 19-21, 22-40). Позивачем [PERSON] були вжитті заходи досудового врегулювання спору з приводу спірного спільного майна, однак відповідачем [PERSON] залишено без уваги (а.с.41-43). Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що вказані у п. 22\~постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.\~ст. 69-71 СК України\~та 372\~ЦК України. Як вбачається з абз. 2 п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~\~спільною сумісною власністю подружжя,\~\~зокрема,\~\~можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них,\~\~продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби;\~\~грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному,\~\~дачно-будівельному,\~\~гаражно-будівельному коооперативі;\~\~грошові суми та майно,\~\~належні подружжю\~\~за\~\~іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної\~\~сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором)\~\~або\~\~визнано\~\~такою\~\~власністю\~\~судом\~\~з\~\~тих підстав,\~\~що\~\~за\~\~час\~\~шлюбу\~\~його\~\~цінність\~\~істотно\~\~збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з\~\~подружжя\~\~чи\~\~їх обох. Відповідно до п.30\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд зазначає, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі\~ст.60 СК України\~в редакції чинного на час придбання спірного будинку. За загальним правилом\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.\~\~\~\~ Відповідно до вимог ч.3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2\~ст. 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до\~ст. 63 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно зі\~ст.71 СК України\~встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.\~\~\~\~ Відповідно до вимог ч.3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2\~ст. 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до\~ст. 63 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Відповідно до\~ст.82 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не надав суду доказів, які заперечують вищевказані висновки суду, тому суд приймає рішення на підставі доказів наявних в матеріалах справи. За таких обставин суд вважає позов доведеним та таким, що підлягає до задоволення. Невизнане право позивачки підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку будинку [ADDRESS] в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України на відповідача слід покласти судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1\~338,56 грн, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки (а.с.44).

Outcome: approved