Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтував тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.03.2015 у справі № 607/19271/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики у розмір 1472439,72 грн та проценти за користування коштами у розмірі 285133,26 грн за період з дня отримання коштів до 23.02.2015. 16.03.2015 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області у даній справі виданий виконавчий лист, який позивач пред`явив до виконання в Перший відділ державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції. 13.07.2015 на підставі вказаного вище виконавчого листа державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48093573, у якій боржнику надано строк для добровільного виконання рішення суду до 20.07.2015. У зв`язку з невиконанням [PERSON] рішення суду у строк до 20.07.2015 державним виконавцем було вжито заходів з метою виявлення майна та коштів боржника [PERSON] , які результатів не дали. У подальшому винесено постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 11.07.2014 та 20.07.2015. Попри це відповідач свідомо не виконує та ухиляється від виконання рішення суду, що призвело до того, що станом на день пред`явлення позову, рішення суду від 16.03.2015 не виконане. Позивач зазначив, що висновком експерта № 922/22-22 від 10.11.2022 встановлено, що загальна сума індексації із застосуванням індексів інфляції належних сум [PERSON] заборгованості за договорами позики у розмірі 1472439,72 грн та відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 285133,26 грн за період з 20.07.2015 до листопада 2022 року складає 1991154,43 грн. 3 % річних від простроченої суми становить 59734,63 грн. Також позивач вказав, що внаслідок невиконання відповідачем судового рішення життя позивача змінилося, змінилась організація та спосіб життя членів його сім`ї, що спричинило появу у позивача відчуття постійної тривоги та душевних переживань, зокрема через неможливість користуватись належними йому грошовими коштами та їх знецінення. Більше того з 2015 року позивач витрачає багато часу, який він міг би провести разом із своєю сім`єю, на повернення цих грошових коштів. Також багато часу йде на пошуки [PERSON] та звернення у зв`язку із цим до органів державної влади тощо. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.10.2021 боржника [PERSON] оголошено в розшук. Постановою Тернопільського апеляційного суду 25.02.2021 надано дозвіл на стягнення на квартиру [ADDRESS] , що успадкована [PERSON] , під час примусового виконання виконавчого листа на користь [PERSON] . Надалі позивач вкотре був вимушений звертатись в органи державної виконавчої служби з метою виконання вказаного рішення суду та збирати ряд необхідних документів. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.10.2022 надано дозвіл на примусове проникнення до вказаного вище житла, де зареєстрований і проживає боржник. За таких підстав відповідно до вимог ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, спричинену невиконанням рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.03.2015 у сумі 2050889,06 грн та моральну шкоду у сумі 200000 грн. 13.12.2022 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 24.01.2023, наданий учасникам справи строк для подання заяв по суті справи. 24.01.2023 через канцелярію Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області [PERSON] , від імені якого діяв адвокат Стецюк Ю.О., подав відзив, в якому позов не визнав та просив у позові відмовити. Відзив мотивований тим, що рішення, на яке посилається позивач у позовній заяві, винесено без належного повідомлення [PERSON] . Про дане рішення відповідач не знав та лише 02.01.2023 ознайомився з його змістом. На думку відповідача, рішення суду винесене без повного з`ясування усіх обставин справи та дослідження доказів. Відповідач вказав, що позивач не висловлював йому вимогу повернути позику, що також свідчить про передчасність пред`явленого позову. 06.01.2023 відповідач подав до суду заяву про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.03.2015 у справі № 607/19271/14-ц. Також, на думку відповідача, заявлена позивачем вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставною та необґрунтованою, жодними доказами не підтверджена. 24.01.2023 підготовче засідання відкладено на 15.02.2023 у зв`язку з прийняттям відзиву на позов та наданням позивачеві строку для подання відповіді на відзив. 15.08.2023 представник відповідача [PERSON] - адвокат Стецюк Ю.О. подав до суду заяву, у якій повідомив про припинення договору про надання правової допомоги з [PERSON] та неукладення з ним інших додаткових угод, зокрема про продовження строку договору чи нового договору. Також повідомив, що відповідач обізнаний про те, що підготовче засідання призначене на 15.02.2023. 15.02.2023 без виходу до нарадчої кімнати усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.03.2023. 09.03.2023 судове засідання відкладене на 04.04.2023 у зв`язку з неявкою відповідача. 04.04.2023 заслухано вступне слово представника позивача, досліджені письмові докази та оголошено перерву у судовому засіданні до 27.04.2023 для встановлення обставин щодо оскарження відповідачем в апеляційному порядку рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.03.2015 у справі № 607/19271/14-ц. У судове засідання 27.04.2023 позивач [PERSON] та його представник адвокат Семененко Л.М., належним чином повідомлені про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явилися. Представник позивача подала заяву про розгляд справи за її та позивача відсутності. У судове засідання 27.04.2023 відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явився без повідомлення про причини неявки. Заяв чи клопотань на день розгляду справи від відповідача не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, приймаючи до уваги повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд прийшов до переконання про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів (постановлення заочного рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу у судовому засіданні 27.04.2023 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частини 1, 2 ст. 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу. Підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд встановив, що заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.03.2015 у справі № 607/19271/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики у розмірі 1472439,72 грн та проценти за користування коштами у розмірі 285133,26 грн за період з дня отримання коштів до 23.02.2015 (а.с. 6). На виконання вказаного вище рішення суду 08.07.2015 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області виданий виконавчий лист № 607/19271/14-ц (а.с. 9). Постановою головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції від 13.07.2015 відкрито виконавче провадження № 48093573 з примусового виконання виконавчого листа № 607/19271/14-ц (а.с. 20). Цією ж постановою [PERSON] надано строк для добровільного виконання судового рішення до 20.07.2015. Однак станом на час звернення позивача з даним позовом до суду відповідач свої зобов`язання не виконав та заборгованість позивачеві не сплатив. Докази зворотного відповідач суду не надав. При цьому ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.02.2023 (а.с. 98-100) заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 16.03.2015 у справі № 607/19271/14-ц залишено без задоволення. З інформації, наявної у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на сайті судової влади України, вбачається, що правом оскаржити зазначене судове рішення на загальних підставах до суду апеляційної інстанції [PERSON] не скористався. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, відтак вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17 вказано на те, що відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Таким чином суд погоджується з доводами позивача про те, що наявність судового рішення від 16.03.2015 у справі № 607/19271/14-ц про стягнення з відповідача заборгованості та відсотків за договорами позики за умови невиконання відповідачем цього рішення не позбавляє позивача права на стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості та інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Факт невиконання відповідачем судового рішення підтверджується заявами [PERSON] від 21.03.2016, 05.04.2016, 30.06.2016 та 25.08.2016, з якими позивач звертався до органу державної виконавчої служби та просив вирішити питання щодо застосування до боржника заходів примусового впливу виконання судового рішення (а.с. 11, 13, 14-15, 17-18). Крім цього, 27.01.2017, 12.04.2017 та 16.06.2020 [PERSON] звертався до органу державної виконавчої служби із заявами, у яких просив внести до Єдиного реєстру боржників відомості про [PERSON] (а.с. 20, 24, 28). Також 12.04.2017 та 16.06.2020 [PERSON] звернувся до органу державної виконавчої служби із клопотаннями, у яких просив державного виконавця звернутись до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України [PERSON] (а.с. 21-23, 26-27). 16.06.2020 [PERSON] подав до органу державної виконавчої служби заяву, у якій просив вирішити у судовому порядку питання щодо примусового виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] , та фактично належить на праві власності [PERSON] (а.с. 29-30). Указане дає суду підстави дійти висновку про несвоєчасне виконання [PERSON] зобов`язання перед позивачем та наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Так, під час укладенням сторонами договорів позики розмір відсотків за прострочення зобов`язань встановлений не був, а тому застосуванню підлягають положення ст. 625 ЦК України щодо стягнення 3% річних від простроченої суми. Згідно із наданим позивачем висновком за результатами проведення експертного економічного дослідження № 922/22-22 від 10.11.2022 сума індексації із застосуванням індексів інфляції сум заборгованості за договорами позики та процентів за користування коштами за період з 20.07.2015 до 01.11.2022 становить 1991154 грн (а.с. 44-47). Також зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вірно розрахував суму інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості, яка за період з 20.07.2015 до 01.11.2022 становить 59734,63 грн. Ураховуючи, що відповідач не з`явився у судове засідання та докази на спростування доводів позивача не надав, також розрахунки позивача не спростовані відповідачем і у поданому відзиві, суд вважає доведеним факт невиконання [PERSON] рішення Тернопільського міського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.03.2015 та наявність підстав для стягнення вказаних сум. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних від простроченої суми заборгованості за договорами позики та процентів за користування коштами у сумі 1991154,43 грн та інфляційних втрат у сумі 59734,63 грн є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає таке. Так, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦКК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі за текстом Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з п. 9 Постанови розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, враховуючи істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, наміру, з яким діяв відповідач. Частини 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Суд встановив, що внаслідок невиконання відповідачем заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.03.2015, позивачеві завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях, що зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача. Так, унаслідок невиконання відповідачем свого зобов`язання змінився усталений спосіб життя позивача та членів його сім`ї, оскільки позивач змушений значну частину свого часу витрачати на повернення належних йому та присуджених судовим рішенням коштів, які відповідач у добровільному порядку не повертає. Як зазначив суд вище, позивач вживає численні заходи, у тому числі, але не виключно, шляхом неодноразових звернень до органу державної виконавчої служби для примусового стягнення з відповідача заборгованості. Такі обставини також призводять до виникнення у позивача почуття тривоги та переживання, зокрема через неможливість користуватись належними йому грошовими коштами та їх знецінення. При цьому такі страждання за своєю тривалістю є досить значними, оскільки відповідач не виконує судове рішення вже більше, ніж протягом 8 років. За таких підстав позивач має право на відшкодування відповідачем завданої моральної шкоди. Разом з тим суд вважає, що розмір заявленої позивачем компенсації за відшкодування моральної шкоди є завищеним та не в повній мірі відповідає характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав позивач, суті спірних правовідносин та засадам розумності, виваженості та справедливості. Суд виходить з того, що встановлюючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід керуватися не лише тими критеріями, які обумовлюють суб`єктивне сприйняття потерпілим (почуття, емоції), але й тими, які характеризують її зовнішній прояв - порушення звичайного для даної людини способу життя. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її необґрунтованого збагачення. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги характер страждань позивача, обсяг заподіяної йому шкоди та обставини, за яких така шкода була заподіяна, суд доходить висновку, що з [PERSON] на користь позивача слід стягнути компенсацію за завдану моральну шкоду у сумі 20000 гривень. Указаний розмір відшкодування суд вважає таким, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості і у повній мірі відшкодує завдану позивачеві моральну шкоду. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов у цій частині підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у загальній сумі 15405 грн (12405 грн +3000 грн), що підтверджується квитанціями № 12 та № 13 від 14.11.2022 (а.с. 51). Разом з тим, виходячи із ціни позову, за звернення до суду з даним позовом позивач мав сплатити судовий збір у сумі 12405 грн. Відтак приймаючи до уваги, що даний позов задоволено частково у сумі 2070889,06 грн, що становить 92 % від заявленої суми, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 92 % судового збору у сумі 11412,60 грн, а 8 % судового збору у сумі 992,40 грн необхідно покласти на позивача.

Outcome: partial