Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

Представник позивача АТ «Універсал банк» звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою, у якій просить суд стягнути з [PERSON] на користь АТ «Універсал банк» 38320,41 грн інфляційних втрат, 8724,89 грн, що становить три проценти річних за період з 04.01.2020 року по 03.01.2023 року, та понесені судові витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 24.10.2007 року між АТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 329/07. Для забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] по зазначеному кредитному договору, між АТ «ВТБ Банк» та [PERSON] 24.10.2007 року був укладений договір поруки № 329/07. Внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання за таким договором, рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19.10.2012 року стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № 329/07 від 24.10.2007 року у сумі 99359,49 грн з кожного. На виконання цього рішення судом було видано виконавчі листи по кожному боржнику, які неодноразово було пред`явлено на виконання до держаної виконавчої служби. Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19.10.2012 на день звернення до суду не виконано, що і стало підставою для звернення до суду. Провадження у даній справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 26). У визначений ухвалою суду строк для подання відзиву відповідач відзив на позовну заяву на адресу суду не надав; вказану ухвалу та копію позову з доданими до нього документами не отримав; поштове відправлення повернулось на адресу суду не врученим адресату з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 29-30). Заяв, клопотань від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки клопотання про інше від сторін не надходили. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановив, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19.10.2012 року стягнуто з [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку на користь ПАТ "ВТБ Банк" заборгованість за кредитним договором в сумі 99359,49 грн та судового збору за розгляд даної цивільної справи в розмірі 993,60 грн (а.с. 8-9). Рішення суду від 19.10.2012 року набрало законної сили 16.11.2012 року, що вбачається із виконавчого листа, виданого на виконання рішення суду (а.с. 14). У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 24.12.2020 замінено стягувача, ПАТ "ВТБ Банк", на його правонаступника - Акціонерне товариство "Універсал Банк" у виконавчих провадженнях з примусового виконання виконавчих листів Житомирського районного суду Житомирської області №2-1454/12, виданих 13.02.2013 року (а.с. 10-13). За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття ст.599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зокрема статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України,, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як уже зазначалось вище, відповідачі належним чином не виконували своїх зобов`язань за кредитним договором. У зв`язку із цим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Житомирського районного суду від 19.10.2012 такий позов було задоволено. Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] не виконували зобов`язання по кредитному договору, а також не виконали вимоги, ухвалені згідно судового рішення про стягнення з останніх заборгованості в примусовому порядку (а.с. 15-16). Доказів про протилежне матеріали справи не містять. Таким чином, з ухваленням рішення суду у 2012 році про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість не припинилося, відтак у кредитора (позивача) виникло право, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України, на стягнення з боржників інфляційних втрат та трьох відсотків річних за весь час прострочення. Згідно розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування інфляційних втрат та 3 % річних проводиться виходячи з суми боргу, встановленого рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 19.10.2012 року, та за період з 04.01.2020 року по 03.01.2023 року складають відповідно 38320,41 грн та 8724,89 грн (а.с. 17). Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу). У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України). З врахуванням наведеного, враховуючи факт невиконання рішення суду від 19.10.2012 року, суд приходить до висновку, що інфляційні втрати та 3 % річних, яку просить стягнути позивач з відповідача, як із солідарного боржника, підлягає до стягнення в судовому порядку. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2684,00 грн, що були сплачені позивачем при зверненні з вказаним позовом до суду (а.с. 7).

Outcome: approved