Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-04 00:00:00

До Суворвоського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи - Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченка Руслана Олександровича, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О., за реєстровим №4588. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що 23.11.2017 року [PERSON] , [INFO] , було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. на ім`я позивачки, згідно з яким, остання заповіла позивачці все належне їй на праві власності майно. Заповіт зареєстрований в реєстрі за № 2680. Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилась спадщина , яка складається із квартири [ADDRESS] , в якій остання проживала до самої смерті. Квартира належала покійній [PERSON] , на підставі Свідоцтва про прано власності на квартиру, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому 21.04.2000 року , реєстровий № 007425, у книзі 36-К., № 287. Протягом тривалого часу позивачка здійснювала нагляд та опікувалась [PERSON] , разом зі своєю матір`ю [PERSON] , яка знала останню багато років, та підтримувала подружні стосунки. Складання заповіту на користь позивачки було вмотивоване тривалим та старанним доглядом [PERSON] та її матір`ю [PERSON] , та протягом багатьох років за померлою. Наслідком опіки позивачки стало добровільне розпорядження [PERSON] про перехід права власності після її смерті на все належне їй майно, в тому числі житлової квартири, в якій померла [PERSON] , яка безперервно проживала протягом багатьох років, до особи, яка опікувалась станом її здоров`я та створювала умови і забезпечувала її всім необхідним протягом останніх років її життя. Позивачка вказує про те, що після відкриття спадщини, їй стало відомо про існування договору купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2006 року, за умовами якого [PERSON] відчужила житлову квартиру, з умовою передати об`єкт нерухомості на користь відповідачки, у строк до 13 вересня 2006 року. Позивачка вказує про те, що спірне житло не було фактично передано у користування і розпорядження набувача за договором, а залишилось у власності і користуванні [PERSON] . Відповідно всупереч вимогам чинного законодавства сторонами не були вчинені фактичні дії, спрямовані на відчуження права власності і його перехід до набувача за договором. Спірне житло протягом всього часу з моменту укладення угоди залишилось у власності [PERSON] . Крім того, сама померла жодним чином не згадувала про нібито відчуження нею житла на користь третьої особи, навпаки наголошуючи на своєму намірі повністю відчужити житло на користь [PERSON] , яка весь час її доглядала і піклувалась. [PERSON] за життя виявила бажання заповісти позивачці свою квартиру та склала заповіт. Поховання [PERSON] здійснила також позивачка, за власні кошти та надавала їй посильну допомогу. Після похорон, позивачка навідувалась та прибирала в квартирі [PERSON] , а в березні місяці помітила, що квартира [PERSON] закрита та в квартирі змінені замки, і встановлена сигналізація. Позивачка вказує про те, що померла [PERSON] ніколи зазначала про наявність договору купівлі-продажу, навпаки вона вважала квартиру своєю власністю, перед оформленням заповіту, скаржилась що не може знайти документів на право власності на житлову квартиру, що вони зникли. Позивачка вважає, що у зв`язку з відсутністю реальної передачі майна за договором, що підтверджується тривалим проживанням померлої у вказаному приміщенні, здійсненням останньою правомочностей власника, та утриманням майна, позивачка вважає недійсним правочин з відчуження об`єкта нерухомості за договором купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2006 року, з підстав порушення сторонами вимог ст.ст. 203, 234 ЦК України.Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Позивачка просить позовні вимоги задовольнити відповідно до ст.ст.203,234 ЦК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16.01.2019 року відкрито загальне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31.05.2019 року заяву позивача про витребування доказів - задоволено. Витребувано з Одеського Державного нотаріального архіву з метою огляду та ознайомлення оригіналу договору купівлі продажу від 13.09.2006 року та нотаріальної справи по укладенню цього договору. Витребувано з метою огляду та ознайомлення з Одеського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації нерухомості оригінал витягу про реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , а також оригінали документів, що були підставою для реєстрації права власності на вищевказану квартиру. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25.09.2019 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25.06.2020 року заяву позивача про витребування доказів - задоволено. Витребувано з Одеського Державного нотаріального архіву оригінал договору купівлі продажу від 13.09.2006 року на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Зареєстровано в реєстрі за №4588. Нотаріальна дія вчинялася нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (приватним нотаріусом) - Хімченко Русланом Олександровичем. Де сторонами правочину є Продавець - [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , покупець - [PERSON] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а також належним чином завірені копії нотаріальної справи по укладенню цього договору. Витребувано з Одеського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації нерухомості оригінал реєстраційної (інвентаризаційної) справи на квартиру, за адресою: [ADDRESS] , а також належним чином завірені копії реєстраційної (інвентаризаційної) справи на квартиру, за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17.06.2021 року заяву позивачки [PERSON] про витребування доказів по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченко Руслан Олександрович про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченко Руслан Олександрович належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 13.09.2006 р., який укладений між [PERSON] та [PERSON] на квартиру яка розташована за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Русланом Олександровичем, зареєстровано в реєстрі за №4588 та належним чином завірену копію нотаріальної справи по укладенню цього договору. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином. До суду від представника [PERSON] надійшла письмова заява, яка міститься в матеріалах справи, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, також просила суд розгляд справи проводити за її відсутності (т.2, арк.сп. 163). У судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином. До суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Соловйова В.В. надійшло письмове клопотання, яке міститься в матеріалах справи, в якому просив відмовити у задоволенні позову, також просив суд розгляд справи проводити за його відсутності (т.2, арк.сп.142). Також, в матеріалах справи знаходиться письмовий відзив, в якому представник відповідача [PERSON] - адвокат Соловйов В.В. позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволені позову (т.1, арк.сп.51-57). Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Соловйов В.В. вказує про те, що покійна [PERSON] була близькою подругою матері відповідачки - [PERSON] , познайомилися у 1960 році в м. Мирне, Якутської Автономної Радянської Соціалістичної Республіки та довгий час там мешкали, дружили сім`ями. Батько відповідачки одесит, закінчив Одеський інститут інженерів морського флоту, його батьки мешкали в м. Одесі до самої смерті, в Одесі й поховані. Як зазначає представник відповідачки, що їй відомо про те, що для працівників з півночі в м. Одесі було збудовано два будинки. В одному із цих будинків [PERSON] отримала квартиру, і, після смерті свого сина, [INFO] , переїхала до м. Одеси на постійне місце мешкання, почала працювати на заводі «Електроліт». Відповідачка з батьками та сестрою мешкали в м. Москва, але зі своєю сестрою усе літо проводили в м. Одесі. Мешкали у своїх баби та діда, а коли приїжджали до [PERSON] , то залишалися ночувати й в неї. Після смерті сина [PERSON] фактично залишилася без родичів, єдиними кого вона вважала самими близькими, це була мати відповідачки, сама відповідачка та її сестра, а також сестра батька відповідачки, яка мешкає в м. Одесі. Будучи одинокою як за складом сім`ї, так і за підтримкою в м. Одесі, [PERSON] хвилювалася за те, щоб ніхто її не обманув та не забрав житло. Ще 26.11.1999 року [PERSON] зробила на ім`я відповідачки заповіт, яким після своєї смерті заповіла відповідачці належну їй квартиру, яка наразі є предметом спору. Але і у подальшому [PERSON] не заспокоїлася та наполягала вже на тому, щоб оформити право власності на квартиру на ім`я відповідачки бо дуже боялася, що хтось може шляхом введення її в оману заволодіти квартирою. Після довгих перемовин [PERSON] та [PERSON] домовилися, що [PERSON] продасть відповідачці квартиру і залишиться в ній мешкати, доглядати її, самостійно сплачувати комунальні платежі, тобто бути законним представником власника квартири. Наприкінці літа 2006 року [PERSON] подзвонила відповідачці та сповістила, що вона все дізналася про продаж квартири, що десь рядом є нотаріус з яким вона попередньо спілкувалася і що відповідачка може приїжджати для укладення договору купівлі-продажу. У вересні 2006 року відповідачка приїхала з м. Москви до м. Одеси і 13.09.2006 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Хімченко P.O. До підписання договору відповідачка передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 16700 грн, як про це було домовлено раніше та про що також зазначено в тексті самого договору. Оскільки відповідачка з [PERSON] домовились, що остання буде продовжувати постійно мешкати в квартирі та забезпечувати сплату комунальних платежів, підтримання квартири в належному стані, то відповідачка видала на ім`я [PERSON] довіреність на право користування квартирою, здачу в оренду, отримання коштів, сплату комунальних платежів й таке інше, яка посвідчена приватним нотаріусом Хімченко P.O., а також видала на ім`я [PERSON] довіреність для проведення усіх реєстраційних дій, яка також була посвідчена вказаним нотаріусом. Саме за таких обставин був укладений договір купівлі-продажу. При цьому відбулася реалізація волі обох сторін. Також представник зазначає про те, що відповідачка неодноразово пересилала на ім`я [PERSON] грошові кошти для підтримання квартири в належному стані. Зокрема, в квартирі за гроші відповідачки було замінені дерев`яні вікна на пластикові, придбаний холодильник, та інші речі. Доказами вищезазначеного є банківські переводи грошових коштів на [PERSON] та відео на якому покійна [PERSON] підтверджує факт отримання грошових коштів. Сім`я [PERSON] постійно підтримувала контакт з [PERSON] , до якої щороку приїжджала мати відповідачки, також відповідачка з матір`ю постійно телефонували [PERSON] . Крім того, в м. Одесі мешкає рідна сестра батька відповідачки, [PERSON] ( [ADDRESS] ), яка їй і телефонувала, і приїжджала до неї. Представник вказує на те, що станом на день смерті [PERSON] , [INFO] , право власності на зазначену квартиру за [PERSON] зареєстроване не було, а зареєстроване за відповідачкою, а тому квартира [ADDRESS] не входить до спадкового майна. Щодо наявності заповіту, виданого [PERSON] на ім`я позивачки, то зі змісту тексту заповіту, не вбачається, що [PERSON] заповіла безпосередньо квартиру. В тексті заповіту йдеться мова про усе майно. Як би [PERSON] вважала квартиру своєю, то вона б могла зазначити в тексті заповіту конкретно квартиру, яка заповідається. Саме так зробила [PERSON] 26.11.1999 року, коли заповіла безпосередньо саму квартиру відповідачці. Також, представник відповідачки вказує про те, що [PERSON] не надала жодного документу, який би підтверджував її витрати на поховання [PERSON] , а наданий Рахунок-фактура № 1 від 08.02.2018 року від ЧП [PERSON] виданий на ім`я [PERSON] стосовно витрат на поховання [PERSON] . Тобто не на ім`я позивачки, а на ім`я її матері. При цьому, 15.03.2018 року мати позивачки, [PERSON] , отримала від матері відповідачки, [PERSON] 800 доларів на витрати по похованню [PERSON] . Таким чином, говорячи про те, що безпосередньо позивачка ховала [PERSON] та витратила власні кошти на її поховання позивачка вводить суд в оману. Як вбачається із Талону-повідомлення № 000818 [PERSON] звернулася до поліції лише 10.04.2018 року. При цьому як вже зазначалося, 15.03.2018 року мати позивачки, [PERSON] , отримала від матері відповідачки, [PERSON] 800 доларів на витрати по похованню [PERSON] , і вже тоді сім`я [PERSON] знала про наявність іншого власника. Більш того, про наявність [PERSON] , як власника квартири сім`ї [PERSON] було відомо ще в день смерті [PERSON] Зранку [INFO] , в день смерті [PERSON] до неї в квартиру приїхала тітка відповідачки, [PERSON] . В квартирі вона застала матір позивачки, [PERSON] якій пояснила, що власником квартири є її племінниця. Тоді [PERSON] дала свій номер домашнього та мобільного телефону для того, що б відповідачка їй дзвонила. Так, з роздруківок телефонних перемовин по номеру відповідачки, вбачається, що 06.02.2018 року відповідачка о 20:16:08 зі свого телефону № [NUMBER] дзвонила на домашній номер сім`ї [PERSON] № [NUMBER] та розмовляла 634 секунди, чи 10,5 хвилин. Саме при цій розмові відповідачка розповіла позивачці, що квартира належить не [PERSON] , а [PERSON] . Доказом того, що телефон № [NUMBER] належить сім`ї позивачки є позовна заява, яка була подана раніше (справа 523/5570/18), в якій позивачка серед своїх контактних даних вказала саме цей номер телефону. На наступний день відповідачка декілька разів намагалася подзвонити позивачці та з нею поговорити, але як вбачається із роздруківки телефонних розмов позивачка не бажала розмовляти та клала слухавку. Так, вбачається, що 07.02.2018 року з номеру відповідачки на домашній номер позивачки було здійснено 3 спроби дзвінка. Тривалість розмов склала 32, 33,16 секунд. Оскільки позивачка не бажала розмовляти із відповідачкою, в цей же день відповідачка подзвонила матері позивачки на номер [NUMBER] і провела розмову з нею 167 секунд, тобто 2,7 хв. Те, що вказаний номер належить матері позивачки підтверджує вищезазначений Рахунок- фактура на якому в графі "Замовник" вписане ПІБ - [PERSON] , паспортні дані, адреса та саме цей номер телефону. При цьому, як вбачається із пам`ятки на день поховання загальна сума витрат на поховання разом з обідом складала 12735 грн, а [PERSON] отримала від [PERSON] 800 доларів, що на той день складало 20800 грн. Також відповідачка дзвонила матері позивачки 26.02.2018 року 6 разів, однак [PERSON] не бажала розмовляти, про що свідчать тривалість розмов - 9, 0, 1, 6, 4, 1 сек. 27.02.2018 року розмова склала 157 сек, тобто 2.6 хв. Метою такої наполегливої розмови з боку відповідачки було те, що за життя [PERSON] просила [PERSON] та її матір, що б її прах поховали біля сина [PERSON] . Сім`я [PERSON] знає де похований син, що підтверджується відповідним фото. Однак [PERSON] відмовилися взагалі говорити коли та де буде похована [PERSON] та відмовилися надати урну з прахом [PERSON] для виконання її прохання. Останній раз, відповідачка намагалася поговорити з сім`єю [PERSON] з метою поховати [PERSON] біля сина відбулося 15.06.2018 року. В той день розмова відбулася протягом 284 сек, тобто 4.7 хв. Однак сім`я [PERSON] відмовилася надати урну з прахом, й досі не відомо де похована [PERSON] . З таких дій сім`ї [PERSON] вбачається, що вони діяли з корисливих мотивів, що сама [PERSON] як людина їм була байдужа, як і байдуже де вона буде похована. Представник відповідача вказує про те, що право власності на спірну квартиру виникло у [PERSON] в момент реєстрації такого права у КП "БТІ та РОН", а саме 14.09.2016 року, і саме з цього часу відповідачка почала володіти вказаною квартирою. А користувалася квартирою [PERSON] за домовленістю із відповідачкою, що підтверджується також і вищезазначеною довіреністю. За домовленістю із [PERSON] за комунальні послуги вона мала сплачувати самостійно, оскільки там мешкала. Крім того, відповідачка неодноразово надсилала [PERSON] грошові кошти, якими остання розпоряджалася на власний розсуд. Також слід зазначити, що оскільки [PERSON] отримувала субсидію, то вона не захотіла надавати до обслуговуючої організації договір купівлі-продажу на ім`я відповідачки, оскільки в такому разі вона не змогла б використовувати право на субсидію. Твердження позивачки про те, що у [PERSON] не було наміру та волі на продаж квартири не відповідає умовам самого договору купівлі-продажу. Так, з п. 1 договору купівлі-продажу вбачається, що [PERSON] , розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примушення, як фізичного так і морального, не знаходячись під впливом тяжкої обставини та під впливом помилки продала квартиру [PERSON] . На наявність передати свою квартиру [PERSON] у власність та на реалізацію такого бажання свідчить й наявний заповіт від 26.11.1999 року, а також тісні дружні стосунки між сім`ями. Що стосується доводів позивачки про те, що договір неукладений та/чи фіктивний так як квартира фактично не була передана [PERSON] і що в ній продовжила мешкати [PERSON] спростовуються, зокрема й довіреностями, якими [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником, користуватися квартирою, здавати її в оренду й таке інше. За життя [PERSON] не зверталася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Окрім того, для захисту такого права спливли усі строки позовної давності, а саме пройшло вже 12 років. За таких обставин позовна заява є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. У судове засідання третя особа - приватний нотаріус Хімченко Р.О. не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся судом належним, надав до суду письмову заяву, яка міститься в матеріалах справи, в якій вирішення спору поклав на розсуд суду, також просив суд розгляд справи проводити за його відсутності (т.2, арк.сп.131). У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, які були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280-282 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони по справі, заслухавши свідків [PERSON] , [PERSON] , вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи - Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченка Руслана Олександровича про визнання недійсним договору купівлі-продажу є не обґрунтованими, є не доказаними, тому не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено про те, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , яке видано Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1350 (т.1, арк.сп.11). 26.11.1999 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори Туйск Ф.Л., зареєстровано за №1-5468, відповідно до якого [PERSON] заповіла квартиру [ADDRESS] [PERSON] (т.1, арк.сп. 61). 23.11.2017 року [PERSON] , [INFO] , було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., зареєстровано в реєстрі за № 2680, відповідно до якого, остання заповіла [PERSON] все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те, що на день смерті буде належати їй та на, що за законом матиме право (арк.сп.15). Відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 21.04.2000 року, яке видано на квартиру [ADDRESS] , власником квартири є [PERSON] , в цілому складається з двох кімнат загальною площею 42,4 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м., відображених у технічному паспорті від 18.02.2000 року. Свідоцтво видане на підставі довідки ЖВК «Гідробудівельник» №22 від 11.02.2000року, розпорядження управління житлово- комунального господарства Одеського міськвиконкому від 21.04.2000 року, № 726. ( арк.сп.120,т.2); Зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, 17.05.2000 року, у книзі 36-К., № 287 (т.2, арк.сп.120 оборіт). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилася внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Із матеріалів справи вбачається про те, що відповідно до Довідки (виписка з домової книги про склад сім`ї і реєстрації) №93 від 11.04.2017 року, [PERSON] , з 1983 року була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок відкритий на [PERSON] (т.1, арк.сп.17). Судом встановлено, що 13.09.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О. (т.2, арк.сп.117). Згідно п. 1 даного договору, [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.09.2006 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] ( арк.сп.14,т.1); Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. На виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 17.06.2021 року про витребування доказів по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О. про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, до суду надійшли копії договору купівлі-продажу від 13.09.2006 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON] , а також документи які були витребувані для укладення договору ( срк.сп.91-100,т.2); Після укладення договору купівлі-продажу, 13.09.2006 року [PERSON] було видано довіреність на ім`я [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Хімченком Р.О., зареєстровано в реєстрі за №4594, відповідно до якої уповноважила [PERSON] бути її представником в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, з питання реєстрації та отримання документів підтверджуючих право власності [PERSON] (в тому числі Витяг про реєстрацію) на квартиру [ADDRESS] (т.1, аркс.сп.63). Також, 13.09.2006 року [PERSON] було видано довіреність на ім`я [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Хімченком Р.О., зареєстровано в реєстрі за №4595, відповідно до якої уповноважила [PERSON] користуватися квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у тому числі з правом проживання в зазначеній квартирі (т.1, арк.сп.62). Судом встановлено, із матеріалів справи вбачається, що з 14.09.2006 року відповідачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу, який укладено 13.09.2006 року між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О. Судом встановлено, що після померлої [INFO] [PERSON] , відкрилася спадщина, однак із матеріалів справи вбачається, що при житті [PERSON] 13.09.2006 року уклала договір купівлі-продажу з [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О.. Із матеріалів справи вбачається, що 14.09.2006 року відповідачка [PERSON] - є власником квартири [ADDRESS] . Отже, квартира [ADDRESS] . - не є спадковою масою, після померлої [PERSON] ( [INFO] ) . Відповідно до ч.1ст.16 ЦК України, ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У ч.1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 655 ЦК Україниза договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі.Цивільним кодексом Українипередбачений вичерпний перелік підстав, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним. За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положенням ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ч. 5 ст. 203 цього Кодексу. Позивачка в позовні заяві просить визнати договір купівлі-продажу від 13.09.2006 року недійсним на підставі ст. 234 ЦК України, оскільки правочин є фіктивним, поза як його було вчинено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1,5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 ЦК України є підставою для визнання договіру купівлі-продажу від 13.09.2006 року недійсним, відповідно до ст.234 ЦК України. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Треті особи, які звернулися з позовом про визнання правочину фіктивним, повинні довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 р. по справі № 755/1791/15-ц (провадження № 61-42280св18), від 14 лютого 2018 р. у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 р. у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Ознака вчинення фіктивного правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 р. у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), Постанова Верховного Суду від 27 квітня 2020 р. по справі № 362/5764/17 (провадження № 61-3849св19). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Судом встановлено, із матеріалів справи вбачається, що договір купівлі - продажу від 13.09.2006 року відповідає вимогам ЦК України. При житті [PERSON] , відповідно до ст.319 ЦК України, як власник спірної квартири [ADDRESS] , на власний розсуд: володіла, користувалася, розпоряджалася своїм майном, і як власник квартири мала право (уклала) укладати договір купівлі-продажу від 13.09.2006 року, вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Судом встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу від 13 вересня 2006 року квартири [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О., у [PERSON] та [PERSON] було вільне волевиявлення на його укладення, сторони самостійно підписали вказаний договір та вказаний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором. Договір купівлі-продажу 13 вересня 2006 року квартири [ADDRESS] був укладений у письмовій формі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О., і покупець [PERSON] прийняла майно та стала повноправним власником, зареєструвавши своє право власності на нього. При таких обставинах, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] не надала суду доказів в обґрунтування позовних вимог до [PERSON] , за участю третьої особи - Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченка Р.О. про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Також, суд вважає, що позивачка [PERSON] не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи - Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Хімченка Р.О. про визнання недійсним договору купівлі-продажу не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed