Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. 01.02.2023 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом в якому просить суд: - встановити факт належності житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] який помер [INFO] ; - в порядку спадкування за законом визнати за позивачкою право власності на житловий будинок [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 131,00 кв.м. житловою площею 74,5 кв.м., сарай літ «Б», сарай літ. «В», гараж літ. «Г», літня кухня «Д», сарай літ «Є», сарай літ. «Ж», сарай літ. «З», вбиральня літ. «І» споруди № 1-6. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] , обґрунтовує зокрема тим, що [INFO] , помер її чоловік [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про смерть [NUMBER] , актовий запис № 122. Позивач зазначає, що до дня смерті чоловіка, вони вели спільне господарство та мешкали разом за адресою: будинок [ADDRESS] . Після смерті\~чоловіка,\~відкрилася спадщина\~у вигляді житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] який помер [INFO] . В подальшому позивачка звернулась до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори із заявою для оформлення та видачі їй свідоцтва про право на спадщину. Однак, нотаріусом у видачі свідоцтва їй було відмовлено оскільки у нею відсутні оригінали правовстановлюючого документу на житловий будинку у зв?язку з чим їй було рекомендовано звернутись до суду, про що свідчить відповідний лист нотаріуса. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.02.2023 року було відкрито провадження по вказаній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського\~міськрайонного суду\~Одеської області\~від 13.03.2023\~року було\~витребувано від: -\~приватного\~нотаріусу\~Білгород-Дністровського\~районного\~нотаріального\~округу Андрєєвої\~Тетяни\~Михайлівни\~(67700,\~\~Одеська\~область,\~м.\~Білгород-Дністровський,\~вул.\~Свято-Георгіївська,\~буд.\~12) завірену копію спадкової справи до майна померлого [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.04.2023 року було закрито підготовче судове засідання, та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання призначене на 03.05.2023 року сторони не з`явились. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, однак подала до суду заяву, відповідно до якої просила суд розглядати справу без її участі. На задоволені позовних вимог наполягає. 21.03.2023 року від представника відповідача Старокозацької сільської\~ради Білгород-Дністровського\~району Одеської\~області надійшла заява, відповідно до якої представник просив розгляд справи провести за відсутності відповідача. Проти позову сторона не заперечує. Відповідно до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Фактичні обставини встановлені судом. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] від 27.03.1985 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] уклали шлюб про що Старокозацькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області було зроблено актовий запис № 14 від 27.03.1985 року. В подальшому [PERSON] змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Судом встановлено, що [INFO] в с. Старокозаче Білгород-Дністровського району Одеської області помер [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 122. Позивачка зазначає, що до дня смерті чоловіка, вони вели спільне господарство та мешкали разом за адресою: будинок [ADDRESS] . Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади номер витягу 2023/000442816 сформованого 18.01.2023 року, вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою житловий будинок [ADDRESS] починаючи з 19.01.1999 року і по теперішній час. Після смерті\~чоловіка,\~відкрилася спадщина\~у вигляді житлового будинку [ADDRESS] який за життя належав [PERSON] . Відповідно до довідки № 238 виданої Старокозацькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області від 21.11.2022 року, вбачається, що разом з [PERSON] за адресою його проживання, а саме: буд. [ADDRESS] були зареєстровані його дружина [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що позивачка звернулась до приватного нотаріуса Андрєєвої Тетяни Михайлівни Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області, з метою оформлення спадщини після смерті померлого чоловіка. Так нотаріусом у відповіді на звернення [PERSON] , № 193/02-14 від 22.11.2022 року, було повідомлено позиваці, що видати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] немає можливості, оскільки право власності за життя померлим не було оформлено належним чином. У зв`язку з чим позивачці було рекомендовано звернутися до суду з метою захисту своїх прав та інтересі на спадкове майно. Суд зазначає, що докази постійного проживання, містяться у п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно з цією нормою доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як вбачається з довідки № 240 виданої виконавчим комітетом Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, згідно записів по господарській книзі за 2021-2025 року № 7, особовий рахунок № [NUMBER] дійсно власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] , [INFO] , за цим житловим будинком закріплена земельна ділянка загальною площею 0.2500 га., надана для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд знаходить в користуванні. Державний акт або свідоцтво про право власності на вищезазначену земельну ділянку не видавався, кадастровий номер не присвоювався. Згідно з технічним паспортом на будинок [ADDRESS] садибного типу, інвентаризаційна справа №375, вбачається, що житловий будинок побудовано в 1991 році. Судом встановлено, що відповідно до матеріалів спадкової справи № 52/2022 до майна померлого [PERSON] померлого [INFO] вбачається, що 20.11.2022 року з заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] до нотаріуса звернулась його дружина [PERSON] . 22.11.2022 року [PERSON] , яка є донькою [PERSON] померлого [INFO] звернулась до нотаріуса з заявою про відмову від спадкового майна на користь її матері [PERSON] [INFO] [PERSON] , який є сином [PERSON] померлого [INFO] звернулась до нотаріуса з заявою про відмову від спадкового майна. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Неможливість оформлення свідоцтва про право на спадщину позбавляє спадкоємців за заповітом можливості вільно розпоряджатися майном. За таких обставин позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Таким чином, з огляду на вищезазначене позивачка фактично прийняв спадщину після померлого чоловіка та користується спадковим майном. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за\~заповітом чи\~за законом\~має право\~прийняти спадщину\~або не\~прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з п.4.15 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Зазначене підтверджує ту обставину, що спадкоємець за законом [PERSON] , не має змоги оформити свої спадкові права в позасудовому порядку. У відповідності\~до п.23\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~30.05.2008\~року №\~7\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування»,\~свідоцтво про\~право на\~спадщину видається\~за письмовою\~заявою спадкоємців,\~які прийняли\~спадщину в\~порядку,\~установленому цивільним\~законодавством.\~За наявності\~умов для\~одержання в\~нотаріальній конторі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину вимоги\~про визнання\~права на\~спадщину судовому\~розглядові не\~підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України від 21 лютого 2005 року №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Разом з тим, відсутність право встановлювальних документів на спірне нерухоме майно не є підставою для відмови у задоволенні позову (10 жовтня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи\~№ 557/1209/16-ц, провадження № 61-19875св18. Адже позов про превентивний захист права власності (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися) може бути пред`явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою (11.04.18 р. Верховний Суд у складі колегії суддів палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі\~№910/5630/17). У відповідності до пунктів 4-6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства Української РСР, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки і домоволодіння, розташовані на земельних ділянках, які відведені радгоспам і колгоспам в межах міста або селища міського типу, підлягають реєстрації на загальних підставах. Не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, які розташовані на територіях, що вилучені з віддання місцевих Рад депутатів трудящих постановами Уряду (на землях промислових підприємств, транспорту, Міністерства оборони СРСР та ін.). Не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Оскільки державна реєстрація нерухомого майна в сільській місцевості в період чинності Інструкції від 31.01.1966 не проводилась, то документами, що підтверджують право спадкодавця на будинки, збудовані після видання Указу від 26.08.1948 та в період дії Інструкції від 31.01.1966, можуть бути довідки виконавчого комітету відповідної місцевої ради, виписки з погосподарської книги відповідної місцевої ради щодо належності будинку, ухвалені ОМС рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічні паспорти на будівлі, документи про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо, що відповідало діючому на той час законодавству. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13, постанові Верховного Суду України від 28.02.2018 у справі № 3466/996/16-ц, інформаційному листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Відповідно до ч. 2 ст. 14\~Конституції України\~та ч. 2 ст. 1\~Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. За змістом\~ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Згідно пункту 10\~постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», та відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.\~У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за\~правилами позовного провадження. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Таким чином, відсутність державної реєстрації житлового будинку [ADDRESS] не є порушенням законодавства діючого на час будівництва будинку, а належність житлового будинку [PERSON] , підтверджується даними погосподарських книг сільської ради (особовий рахунок № [NUMBER] ). Отже, судом достеменно встановлений факт належності житлового будинку [PERSON] , спадкоємцем майна якої є його дружина [PERSON] . Отже, враховуючи відсутність заперечень та доказів протилежного, суд вважає доведеною ту обставину, що за життя спадкодавцю дійсно належало вказане майно (майнове право) та вважає, що матеріалами справи підтверджується факт того, що позивачка прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті його покійного чоловіка в порядку спадкування за законом у вигляді житлового будинку [ADDRESS] , який в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 131,00 кв.м. житловою площею 74,5 кв.м., сарай літ «Б», сарай літ. «В», гараж літ. «Г», літня кухня «Д», сарай літ «Є», сарай літ. «Ж», сарай літ. «З», вбиральня літ. «І» споруди № 1-6. Відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право) (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.06.2018 по справі\~№597/1070/15-ц). Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності отримується в порядку, визначеному законом. 28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні\~від 15\~листопада 1996\~року у\~справі «Чахал\~проти Об`єднаного\~Королівства» Європейський\~суд з\~прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. На підставі викладеного, суд вважає, що позовна заява [PERSON] , підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги є обґрунтованими, правомірними та спрямовані на захист спадкових прав позивача. Висновки за результатами розгляду справи Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту свого права та позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved