Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

22.02.2023 [PERSON] звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 02.04.1996 він уклав шлюб з [PERSON] , від даного шлюбу у них є двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , який є повнолітнім, та син [PERSON] , [INFO] , на котрого він сплачує аліменти згідно рішення суду. 03.04.2020 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб між ними розірваний. Після укладення шлюбу вони з відповідачем проживали в орендованій квартирі, потім поселились проживати в квартирі його батька за адресою: [ADDRESS] , де прожили один рік, однак сталась аварія - будинок вибухнув, тому вимушені були змінити місце проживання. Він отримав однокімнатну квартиру на своє ім`я, в подальшому її приватизував, потім продав і купив двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якій вони сім`єю прожили близько 3-4 років, потім продали і вирішили побудувати будинок. На час будівництва будинку вони поселились проживати у матері відповідача за адресою: [ADDRESS] . Потім теща подарувала на ім`я [PERSON] земельну ділянку розміром 0,024 га, про що свідчить державний акт серії ЯЖ №322948. В 2007 році вони розпочали будувати будинок на спільні кошти, отримані від продажу двокімнатної квартири, для проживання їхньої сім`ї. Через рік вони завершили будівництво будинку та зареєстрували його на ім`я відповідачки, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно (реєстраційний номер 28464271 ). Житловий будинок двоповерховий, перший поверх складається з: тамбура (4,2кв.м), коридору (12,5кв.м), санвузла (5,3кв.м), житлових кімнат (13,9кв.м та 15,2кв.м) і кухні (8,7кв.м), всього по першому поверху 59,8 кв.м (жилої площі 29,1 кв.м, підсобних приміщень 30,7 кв.м.) Другий поверх складається з: сходова клітка (5,6кв.м), коридор (9,0кв.м), житлові кімнати (16,7кв.м та 13,7кв.м), лоджія (4,7кв.м), всього по поверху 49,7 кв.м (жилої площі 30,4кв.м, підсобні приміщення 14,6 кв.м). Згідно оцінювального акту, складеного ТОВ «Інфо-центр консалт» [PERSON] , вартість будинку становить 218520 грн. (1/2 частина складає 109260 грн.). В житловому будинку зареєстровані: він, його колишня дружна та двоє синів. Після розірвання шлюбу з відповідачем у них склалось фактичне користування будинком: відповідачка з сином користується першим поверхом, а він другим поверхом. Вона не заперечує проти його права на 1/2 частку будинку, але не бажає оформити його добровільно, що змушує його звертатись до суду з даною позовною заявою. Разом з тим, він не бажає наразі конкретно розділяти будинок. Тому, просив у судовому порядку розділити спільно нажите майно подружжя у вигляді будинку, яке зареєстроване на ім`я відповідачки [PERSON] та визнати за ним, [PERSON] , право власності на 1/2 частину будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з відповідачки понесені судові витрати. 21.03.2023 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала проти задоволення позову та подала до суду відповідну заяву. Відповідно до ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 02 квітня 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 03.04.2020 у справі №357/205/20, провадження № 2/357/1060/20, яке набрало законної сили 07.08.2020, шлюб між ними було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №322948 від 03.09.2008, який виданий на підставі договору дарування частки земельної ділянки ВЕТ №606320 від 06.08.2007, вбачається, що відповідач - [PERSON] є власником земельної ділянки 0,0244 га кадастровий номер 3210300000:06:018:0060, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.10.2009, виданого Білоцерківським управлінням житлово-комунального господарства на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №421 від 22.09.2009, 06.10.2009 за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 109,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24053550. З технічного паспорту на садибний житловий будинок по [ADDRESS] , вбачається, що житловий будинок має два поверхи, перший поверх складається з: тамбура (4,2 кв.м), коридору (12,5 кв.м), санвузла (5,3 кв.м), житлових кімнат (13,9 кв.м та 15,2 кв.м) і кухні (8,7 кв.м), всього по поверху 59,8 кв.м (жилої площі 29,1 кв.м, підсобних приміщень 30,7 кв.м.) та другий поверх складається з: сходової клітки (5,6 кв.м), коридору (9,0 кв.м), житлових кімнат (16,7 кв.м та 13,7 кв.м), лоджії (4,7 кв.м), всього по поверху 49,7 кв.м (жилої площі 30,4 кв.м, підсобні приміщення 14,6 кв.м). Вказані обставини підтверджено матеріалами справи (а.с. 5-9, 11, 12, 13, 14, 15, 16-17, 18-21) та визнають сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до Звіту про оцінку майна житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , складеного оцінювачем ТОВ «Інфо-центр консалт» (а.с. 22-31), ринкова вартість вищевказаного житлового будинку станом на 16.11.2022 становить 218520,00 грн., що визнається відповідачем. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно із ч.1, ч.6, ч.9, ч.10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно із ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно до частини 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтями 68, 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Частиною другою статті 70 СК України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно до частини 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №686/23104/17. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що майно набуте в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , а саме: житловий будинок загальною площею 109,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач не оспорює презумпцію спільності права власності на вищевказане майно, не заперечує право позивача на 1/2 частину вказаного житлового будинку, тому, він підлягає поділу. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам наданим позивачем в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.1 ст. 142 ЦПК України, в разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні суду вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого при поданні позову. Позивач [PERSON] сплатив при подачі позову судовий збір в розмірі 1092,60 грн. (а.с. 1), таким чином, враховуючи, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати у розмірі 546,30 грн. та підлягають поверненню позивачу з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого при подачі позову у розмірі 546,30 грн..

Outcome: approved