Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

позивач уточнив свої позовні вимоги та просить суд стягнути солідарно з ПрАТ «Ватутінський комбінат вогнетривів» та [PERSON] на його користь матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок трудового каліцтва, у розмірі - 865 468 грн. 09 коп. за період з 20.02.2019 (день настання нещасного випадку та втрати працездатності) по 31.08.2022; стягнути солідарно з ПрАТ «Ватутінський комбінат вогнетривів» та [PERSON] на його користь, матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок трудового каліцтва, у розмірі - 843 500 грн. 00 коп., одноразово за три роки наперед з 01.09.2022 по 31.08.2025; присудити стягнення солідарно з ПрАТ «Ватутінський комбінат вогнетривів» та [PERSON] на його користь, матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок трудового каліцтва, у вигляді стягнення щомісячних платежів, у розмірі 70 відсотків ступеня втрати позивачем професійної працездатності від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, яка буде встановлена на той час відповідним законом «Про Державний бюджет України на 2025 рік», починаючи з 01.09.2025 довічно; стягнути солідарно з ПрАТ «Ватутінський комбінат вогнетривів» та [PERSON] на його користь моральну шкоду, заподіяну внаслідок трудового каліцтва, у розмірі - 5 616 000 грн. 00 коп.. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 20.02.2019 о 23 год. 55 хв., з ним, в приміщенні каоліно-дробильного відділення, шамото-випалювального цеху, ПрАТ «Ватутінський комбінат вогнетривів» (надалі - відповідач 1), стався нещасний випадок, що пов`язаний з виробництвом. З 23.11.2018 та станом на час настання, вказаного вище, нещасного випадку, він перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON] (надалі - відповідач 2) на посаді водія навантажувача та був направлений, за направленням ФОП [PERSON] від 21.12.2018, з 01.01.2019 по 31.12.2019, для виконання робіт на виробництві відповідача 1 за спеціальністю підсобного робітника. Повторним спеціальним розслідуванням нещасного випадку, яке було проведено Управлінням Держпраці у Черкаській області, встановлено осіб, які допустили порушення вимог законодавства з охорони та гігієни праці, а саме: [PERSON] - фізична особа-підприємець; [PERSON] - заступник голови правління - начальник відділу охорони праці та навколишнього середовища ПрАТ «Ватутінський комбінат вогнетривів»; [PERSON] - механік механічної служби ПрАТ «Ватутінський комбінат вогнетривів»; [PERSON] - дробильник шамото-випалювального цеху ПрАТ «Ватутінський комбінат вогнетривів». Під час настання нещасного випадку, він не перебував у стані сп`яніння. Спеціальним розслідуванням, будь-яких порушень вимог законодавства з охорони та гігієни праці, з його боку не встановлено. Внаслідок численних порушень вимог законодавства з охорони та гігієни праці, допущених ФОП [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] стався нещасний випадок, під час якого він отримав тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого було виконано операцію - ампутація передпліччя на рівні в/3. Вказані вище, фактичні обставини справи, були встановлені повторним спеціальним розслідуванням та відображені в Акті, який в судовому порядку не оскаржувався. З 21.02.2019 по 20.11.2019, він постійно проходив стаціонарне та амбулаторне лікування. З 22.11.2019, йому було встановлено ІІ (другу) групу інвалідності за загальним захворюванням з ураженням опорно-рухового апарату, на строк до 01.12.2020, який було продовжено до 17.01.2021. З 18.01.2021 йому встановлено ІІ (другу) групу інвалідності за трудовим каліцтвом, безтерміново. Відповідно до Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги він втратив професійну працездатність на 70 відсотків. У зв`язку з отриманим в результаті нещасного випадку трудовим каліцтвом, він зазнав матеріальної шкоди, у вигляді заробітку (доходу), втраченого ним внаслідок втрати загальної та професійної працездатності. Враховуючи положення ст. 153, 173 КЗпП, ст. 1172, 1195 ЦК України, вважає, що шкода, яка була йому завдана трудовим каліцтвом, повинна бути стягнута з обох відповідачів солідарно. Розмір втраченого заробітку внаслідок заподіяного йому трудового каліцтва він розрахував відповідно до положень ч. 1 ст. 1197 ЦК України та ЗУ «Про Державний бюджет України». Крім того, враховуючи, що внаслідок нещасного випадку, він втратив частину своєї руки, що непоправно змінило звичний уклад його життя, відповідачі перебувають в гарному матеріальному становищі, а тому в силу положень до ч. 1 ст. 1202 ЦК України мають змогу виплатити суму відшкодування одноразово, але не більш як за три роки наперед. Вважає, що у зв`язку із зазначеною подією йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що внаслідок нещасного випадку, йому заподіяно непоправні та незворотні ушкодження здоров`я, у вигляді втрати руки і стан його здоров`я та спосіб його життя взагалі, вже ніколи не буде повернуто до попереднього, з таким каліцтвом йому доведеться прожити усе його життя і самі лише думки про таке, поєднані з відчуттями постійного фізичного болю, завдають йому тяжких та непоправних моральних страждань. Навіть такі побутові потреби, як самообслуговування та гігієнічні процедури, відправлення фізіологічних потреб, харчування та інше, потребували та потребують значних зусиль з його боку та постійної допомоги з боку його дружини або інших членів сім`ї чи родичів, що призводить його до душевних страждань та переживань. Крім того, він втратив значну частину можливостей виконувати роботу по домашньому господарству, таку як необхідні ремонтні роботи в будинку, роботи на присадибній ділянці, догляд за домашніми тваринами, птицею, керувати транспортними засобами. У зв`язку з цим постійно відчуває свою безпорадність та навіть непотрібність, як чоловіка та голови родини. З того часу, як він втратив руку, в тій чи іншій мірі, до нього змінилось ставлення оточуючих, як знайомих, так і незнайомих йому людей. Деякі з них стали соромитись його та скоротили спілкування з ним, деякі почали ставитись з жалем та співчуттям, як до людини з функціонально-обмеженими можливостями, деякі почали вважати його людиною недієздатною та безпомічною. Такі обставини потребували та продовжують потребувати від нього постійного підвищення рівня його самооцінки, що потребує постійного витрачання значних моральних та душевних сил. А також просить стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати. Представник Відповідача 1 ПрАТ «Ватутінський комбінат вогнетривів» подав до суду відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову до ПрАТ «ВКВ» в повному обсязі, оскільки обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на загальні норми ЦК України, якими врегульовано питання відшкодування шкоди. Однак, враховуючи, що вказаний в позові нещасний випадок пов`язаний з виробництвом, слід керуватися спеціальними нормами (ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), тобто обов`язок відшкодування такої шкоди покладено на органи Фонду соціального страхування України як страховика. Позивач працював у ФОП [PERSON] на підставі трудового договору, отже є застрахованою особою в силу Закону. Як вбачається із інформації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області, справа про страхові виплати [PERSON] знаходиться на обліку у Звенигородському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду через настання нещасного випадку на виробництві, що стався 20.02.2019 у ФОП [PERSON] . Фондом у встановленому законодавством порядку вже здійснюються виплати на користь позивача в якості компенсації втраченого внаслідок нещасного випадку заробітку. Отже позивач, подавши позовну заяву, що розглядається у цій справі, та не повідомивши про здійснення Фондом страхових виплат на підставі ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», фактично намагається стягнути кошти на відшкодування втраченого заробітку повторно. Однак, подвійне відшкодування втраченого заробітку, очевидно не випливає з положень чинного законодавства України, що свідчить про завідому незаконність пред`явленого позову. Крім того зазначив, що оскільки нещасний випадок з позивачем стався при виконанні ним трудових обов`язків, в той час як він перебував у трудових відносинах з відповідачем 2 на посаді водія навантажувача, до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме спеціальна норма права, вміщена в статті 237-1 Кодексу законів про працю України, а не загальні норми цивільного законодавства. Відповідно, обов`язок відшкодувати моральну шкоду, завдану позивачу внаслідок нещасного випадку на виробництві, покладається виключно на роботодавця, однак, в жодному разі не на будь-яких третіх осіб. Зазначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є безпрецедентним, завищеним, необґрунтованим, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами та є таким, що не підлягає задоволенню. Після настання нещасного випадку позивач неодноразово особисто або через свою дружину звертався до ПрАТ «ВКВ» із заявами про надання йому коштів, необхідних для лікування у зв`язку з нещасним випадком. ПрАТ «ВКВ», на підставі заяв позивача, перерахував кошти на його лікування у розмірі 55 000 грн. 00 коп.. Викладений в Акті повторного спеціального розслідування висновок щодо зміщення стрічки за межі країв барабану як основної причини настання нещасного випадку є очевидно і завідомо помилковими, адже нещасний випадок стався не через зміщення стрічки транспортеру, а через забруднення барабану конвеєра і зняття захисного огородження барабану працюючого в той час стрічкового конвеєра № 2 та намагання очистити транспортер не вимикаючи його що, не заперечується сторонами. Акт повторного спеціального розслідування в більшій мірі стосується опису фактів, які не свідчать про наявність причинного зв`язку між нещасним випадком і певними протиправними діяннями, цей Акт не може підтверджувати ті обставини, які слід з`ясувати у цій справі. Наголошує на тому, що в силу імперативних норм права саме відповідач 2 як роботодавець позивача, повинен нести відповідальність за невиконання вимог законодавства, описаних в Акті повторного спеціального розслідування. Тобто, саме роботодавець (Відповідач 2) зобов`язаний забезпечити задовільне функціонування системи управління охороною праці, проведення інструктажів з охорони праці, забезпечення навчання та перевірки знань. Дану позицію представник відповідача ПрАТ «Ватутінський комбінат вогнетривів» адвокат Марцин І.В. підтримав і в ході судового розгляду. Відповідач 2 ФОП [PERSON] подала до суду відзив, в якому позовні вимоги щодо себе не визнала та просила відмовити в їхньому задоволенні в повному обсязі, та стягнути з позивача на її користь понесені судові витрати, обґрунтовуючи наступним. ФОП [PERSON] пройшла навчання і виявила потрібні знання законодавчих та інших нормативно-правових актів з охорони праці та має всі необхідні документи з питань охорони праці. Позивач [PERSON] будучи офіційно працевлаштованим на посаді водія-навантажувача в ФОП [PERSON] був направлений до ПрАТ «ВКВ», за його згодою, у добровільному порядку в якості підсобного робітника. [PERSON] пройшов всі інструктажі з охорони праці в якості водія-навантажувача. Посадова інструкція з охорони праці водія - навантажувача передбачає можливість виконувати роботу підсобного робітника. При цьому первинний і вступний інструктажі у ФОП [PERSON] по суті є однаковими для всіх посад. У свою чергу ПрАТ «ВКВ», відповідно до протоколів опитування не виконав умови п. 2.3.4 Договору щодо обов`язку проведення вхідного та первинного інструктажу по дотриманню вимог техніки охорони праці з зазначенням норм і правил діючих на території замовника. При цьому ПрАТ «ВКВ» отримавши підсобного працівника з документами водія-навантажувача не повернув останнього ФОП [PERSON] з вимогою його заміни, тобто ПрАТ «ВКВ» усвідомлено прийняв позивача за відсутності необхідної кваліфікації. Всупереч умовам договору та приписами трудового законодавства, законодавства з охорони праці не провів жодних інструктажів, роз`яснень правил діючих на території ПрАТ «ВКВ», визначив позивачу робоче місце та допустив його до виконання трудових функцій, які також самостійно визначив. Наголошує, що позивач не звертався до ФОП [PERSON] за роз`ясненнями стосовно його дій, а всеціло виконував функції, які йому визначив ПрАТ «ВКВ». Відтак посадова особа ПрАТ «ВКВ», всупереч приписам безпеки праці, допустила розбирання захисного огородження барабану конвеєра №2, у зв`язку з чим механізм завдав тілесних ушкоджень позивачу. При цьому позивач перебуваючи біля барабану конвеєра без захисного огородження, вчинивши при цьому дії щодо його розбирання, жодним чином не дбав про особисту безпеку і здоров`я, проявив грубу необережність, не слідкувавши за собою біля джерела підвищеної небезпеки. В той час як ПрАТ «ВКВ» не забезпечив справність стрічкового транспортера №2, він автоматично не заблокувався та використовувався без жодної цивільної документації. Жодних вказівок щодо зняття захисного огородження, щодо чищення барабану ФОП [PERSON] позивачеві не надавала, а позивач в свою чергу не зв`язався зі своїм роботодавцем щодо того, чи необхідно йому знімати захисне огородження та лізти руками в барабан транспортера з метою його очищення. Враховуючи викладене вважає, що ФОП [PERSON] не завдала жодної шкоди позивачу, у її діях відсутня як вина так і причинно - наслідковий зв`язок щодо отриманих позивачем травм. Тілесні ушкодження позивачу завдані джерелом підвищеної небезпеки в силу ст. 1187 ЦК України, а саме стрічковим транспортером №2, який належить ПрАТ «ВКВ» на праві власності, відповідно, відшкодовувати шкоду повинен ПрАТ «ВКВ». При цьому причинно-наслідковий зв`язок щодо отриманих травм наявний в діях позивача, оскільки він разом із [PERSON] зняли захисне обладнання. Позивач не дочекався зупинки стрічкового транспортера №2, поліз руками в барабан, тобто допустив грубу необережність, що фактично і сприяла виникненню шкоди. Окремо зазначає, що не визнає обставини, що викладені в акті повторного розслідування нещасного випадку від 24.11.2020, що стався 20.02.2019 о 23 год. 55 хв. у ФОП [PERSON] . Вона його не підписувала та буде вчиняти дії щодо його оскарження в судовому порядку. Дану позицію відповідача в ході судового розгляду підтримав ї її представник адвокат Тараненко М.М.. Згідно письмових пояснень третьої особи Управлінням Держпраці у Черкаській області за результатами повторного спеціального розслідування комісією 24.11.2020 складено акт форми Н-1/П, що затверджений начальником управління. Згідно висновку зазначеного акту нещасний випадок, що стався 20.02.2019 о 23 год. 55 хв. з водієм навантажувача ФОП [PERSON] [PERSON] на території ПрАТ «Ватутінський комбінат вогнетривів» визнано таким, що пов`язаний з виробництвом відповідно до підпункту 1 пункту 52 «Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві», затвердженого Постановою КМУ від 17.04.2019 №337. Основною причиною настання нещасного випадку, що трапився з [PERSON] є конструктивні недоліки, недосконалість, недостатня надійність засобів виробництва. До супутніх причин віднесли: залучення до роботи працівників не за спеціальністю (професією), незадовільне функціонування, недосконалість або відсутність системи управління охороною праці, допуск до роботи без навчання та перевірки знань з охорони праці, відсутність або неякісне проведення інструктажу з охорони праці, неякісне розроблення, недосконалість інструкцій з охорони праці або їхня відсутність, невиконання посадових обов`язків, невиконання вимог інструкції з охорони праці. Зазначений акт форми Н-1/П від 24.11.2020 є чинним, в управління відсутня інформація про оскарження акту в судовому порядку. Позивач також подав до суду відповідь на відзив відповідача 2 ФОП [PERSON] , в якому зазначив, що наявність в неї всіх необхідних документів з питань охорони праці, таких як посвідчення про те, що вона пройшла навчання та виявила необхідний рівень знань з законодавства з охорони праці, наявність всіх необхідних інструкцій з охорони праці, журналів обліку інструктажів з охорони праці, жодним чином не свідчить про виконання нею вимог, передбачених чинним законодавством про охорону праці і жодним чином не доводить відсутність її вини в настанні нещасного випадку з позивачем. Крім того, відповідач 2 сама вказує на те, що він проходив інструктажі з охорони праці саме як водій навантажувача, а не як підсобний працівник, функції якого він виконував, а відповідач 2, направляючи позивача у підпорядкування відповідача 1, саме як підсобного працівника, ніяк не подбала про проходження ним інструктажів з охорони праці, розроблених саме для підсобного працівника. Також, відповідач 2, стверджує, що наявні на її підприємстві інструкції з охорони праці, як для водія навантажувача, так і для підсобного працівника, нічим не відрізняються одна від одної, хоча функціональні обов`язки та характер виконуваної роботи працівників цих спеціальностей є зовсім різними, а тому, на його думку, таке становище свідчить про недосконалість таких інструкцій про охорону праці. Працедавець зобов`язаний здійснювати постійний контроль за дотриманням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці. Відповідач 2 була зобов`язана надати йому належний рівень знань та навичок стосовно питань охорони праці, під час виконання ним обов`язків підсобного працівника, перевірити рівень таких знань, здійснювати його контроль та лише після цього, вона мала права направляти його у підпорядкування відповідача 1. Твердження відповідача 2 щодо, того, що нещасний випадок з ним стався з його власної необережності, є її власними умовиводами, які не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, так як під час проведення спеціального розслідування нещасного випадку, який стався з ним, жодної його вини встановлено не було, всі дії, які він вчиняв до настання нещасного випадку, були ним вчинені за вказівками його безпосереднього керівника - [PERSON] , дробильника шамото-випалювального цеху відповідача 1. Крім того, такі його дії, були прямим наслідком відсутності у нього достатнього рівня знань та навичок з охорони праці підсобного працівника, у зв`язку з непроведенням з ним навчання та відповідних інструктажів з охорони та безпеки праці за спеціальністю підсобного працівника, відповідачем 2. Всі інші доводи відповідача 2, зазначені нею у відзиві на позовну заяву, зводяться до перекладання своєї відповідальності на відповідача 1, з метою уникнення відповідальності за свою протиправну поведінку, внаслідок якої, зокрема, з ним стався даний нещасний випадок, що спричинив втрату його працездатності та інвалідність. Доводів на заперечення наявності матеріальної та моральної шкоди, заподіяної трудовим каліцтвом, їх розрахунків та способів стягнення, відповідач 2 не наводить, що дає підстави йому вважати, що вона з ними погоджується. У своїй відповіді на відзив відповідача 1 ПрАТ «ВКВ», позивач зазначив, що на його думку, до спірних правовідносин, які є предметом даного позову слід застосовувати саме приписи параграфів 1, 2 глави 82 Цивільного кодексу України, як такі, що врегульовують правовідносини з не договірних зобов`язань з відшкодування шкоди, так як він не перебував у будь-яких договірних відносинах (в тому числі і трудових) з відповідачем 1, про що у відзиві вказує сам відповідач 1. Виплати, які він отримав від Фонду соціального страхування України, не покривають усього реального розміру шкоди, яку йому було завдано і розрахунок якої ним було наведено в позовній заяві, вони є очевидно меншими від реальних. Твердження відповідача 1 щодо безпідставності розміру моральної шкоди, також не відповідає дійсності, оскільки ним у позовній заяві змістовно та обґрунтовано викладено всі обставини, які свідчать про наявність у нього моральної шкоди. Суд заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що уточнені позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Обов`язки роботодавця з управління охороною праці визначені ст.13 Закону України «Про охорону праці», за змістом якої роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Як було встановлено в ході судового розгляду позивач [PERSON] станом на 20.02.2019 перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON] на посаді водія навантажувача, що підтверджується копією трудової книжки (Том. 1, а.с.18-20). Направленням ФОП [PERSON] від 21.12.2018 (а.с.22), з 01.01.2019 по 31.12.2019 [PERSON] було направлено для виконання робіт на виробництві ПрАТ «ВКВ» за спеціальністю підсобного робітника. Вказане направлення позивача [PERSON] на виробництво ПрАТ «ВКВ» було здійснено ФОП [PERSON] на виконання умов Договору №235/17 від 01.06.2017, згідно яких, ФОП [PERSON] був зобов`язаний надати ПрАТ «ВКВ» «услуги по предоставлению Заказчику работников Исполнителя для участия в производственном процессе, управлении производством либо для выполнения иных функций, связанных с производством и (или) реализацией продукции (товаров, работ, услуг), на условиях, определённых настоящим договором» (мовою оригіналу). 20.09.2019 о 19 год. 30 хв., відповідно до графіка роботи, водій навантажувача [PERSON] був доставлений автобусом ПрАТ «ВКВ» на територію підприємства. Спочатку він переодягнувся в спецодяг та спецвзуття і о 20 год. 00 хв. приступив до виконання трудових обов`язків підсобного працівника в приміщенні каоліно - дробильного відділення шамото-випалювального цеху ПрАТ «ВКВ», а саме до прибирання приміщення відділення від пилу та шматків каоліну. Разом із [PERSON] у ІІ зміну працював дробильник [PERSON] . Начальником зміни був [PERSON] . Під час роботи стрічкового транспортера №2, просипання каоліну на транспортерну стрічку привело до налипання каоліну на барабан і, як наслідок при цьому почалося сходження стрічки за межі країв барабанів і роликових опор. З пояснення [PERSON] встановлено, що [PERSON] запропонував йому зняти захисне огородження барабану стрічкового транспортера №2 щоб очистити барабан конвеєра №2. Трос кінцевого вимикача вони не знімали, він був прикручений до стійки стрічкового транспортера №2. [PERSON] і [PERSON] зняли захисне огородження барабану стрічкового транспортера №2 і почали чистити стрічку і барабан від просипу каоліну. [PERSON] знаходився з лівої сторони стрічкового транспортера №2 по руху стрічки, [PERSON] з іншої - правої. Під час проведення зачистки просипу каоліну стрічковий транспортер №2 знаходився в русі і не був зупинений для виконання даних робіт. О 23 год. 55 хв. [PERSON] став на одне коліно на підлогу і почав чистити стрічку і барабан від просипу каоліну і не помітив як його ліву руку затягло під барабан. [PERSON] побачив, що ліву руку позивача затягло під стрічковий транспортер №2 і відразу побіг та зупинив обладнання. [PERSON] викликав по селектору [PERSON] та повідомив йому про подію. [PERSON] відразу зателефонував до швидкої медичної допомоги та відділення МНС. До приїзду МНС [PERSON] і [PERSON] робили все можливе для звільнення руки потерпілого з-під барабана стрічкового транспортера №2. О 00 год. 20 хв. прибули працівники швидкої медичної допомоги та о 00 год. 35 хв. - працівники відділення МНС. Працівники МНС звільнили руку з-під барабана стрічкового транспортера №2. О 00 год. 55 хв. автомобілем швидкої медичної допомоги [PERSON] було доставлено до Звенигородської ЦРЛ, де було надано медичну допомогу та встановлено діагноз. Вказані вище фактичні обставини справи, були встановлені повторним спеціальним розслідуванням нещасного випадку, яке було проведено Управлінням Держпраці у Черкаській області, та відображені в «Акті повторного спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 20 лютого 2019 року о 23 год. 55 хв. у фізичної особи-підприємця [PERSON] код згідно з ЄДРПОУ 2572317880 без підпорядкування» форми Н-1/П, затвердженого начальником Управління Держпраці у Черкаській області 24.11.2020 (а.с.30-40). Зазначений Акт сторонами в судовому порядку не оскаржувався. Комісією з розслідування нещасного випадку, вказаний нещасний випадок визнано пов`язаним з виробництвом. Комісія з розслідування нещасного випадку дійшла висновку, що особами, які допустили порушення вимог законодавства з охорони та гігієни праці є [PERSON] - фізична особа-підприємець, порушила вимоги КЗпП, ЗУ «Про охорону праці», Типового положення про порядок навчання і перевірки знань з питань охорони праці, Положення про розбору інструкцій з охорони праці, Типового положення про службу охорони праці; [PERSON] - заступник голови правління - начальник відділу охорони праці та навколишнього середовища ПрАТ «Ватутінський комбінат вогнетривів» порушив вимоги Типового положення про службу охорони праці; [PERSON] - механік механічної служби ПрАТ «Ватутінський комбінат вогнетривів» порушив вимоги Правил безпеки у вогнетривковому виробництві, Посадової інструкції механіка механічної служби, затвердженого наказом голови правління ПАТ «ВКВ»; [PERSON] - дробильник шамото-випалювального цеху ПрАТ «Ватутінський комбінат вогнетривів» порушив вимоги посадових інструкцій. Під час настання нещасного випадку, позивач не перебував у стані сп`яніння, що підтверджується «Висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування піл впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 21.02.2019 (а.с. 29). Спеціальним розслідуванням, будь-яких порушень вимог законодавства з охорони та гігієни праці, з боку позивача не встановлено. Внаслідок нещасного випадку, позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження, а саме: відкритий перелом с/3 лівої плечової кістки; відкритий перелом обох кісток лівого передпліччя в с/3 зі зміщенням; відкритий вивих головки лівої променевої кістки; рвані рани лівої в/кінцівки; розміщення м`яких тканин лівої верхньої кінцівки; виконано операцію - ампутація передпліччя на рівні в/3. З 21.02.2019 по 20.11.2019, позивач постійно проходив стаціонарне та амбулаторне лікування, що підтверджується листами непрацездатності (Том 1, а.с. 42, 44, 47, 49, 50, 52, 54, 57, 59, 61, 63, 64). З 22.11.2019, позивачу [PERSON] було встановлено ІІ (другу) групу інвалідності за загальним захворюванням з ураженням опорно-рухового апарату, на строк до 01.12.2020, який було продовжено до 17.01.2021, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № 469165 від 25.11.2019 ( Том 1, а.с. 65). З 18.01.2021, позивачу [PERSON] встановлено ІІ (другу) групу інвалідності за трудовим каліцтвом, безтерміново, що підтверджується довідкою довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ № 346504 від 21.01.2021 (Том 1, а.с. 67). Відповідно до довідки серії 12 ААА № 068571 від 21.01.2021 (Том 1, а.с. 68), про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, позивач [PERSON] втратив професійну працездатність на 70 (сімдесят) відсотків. У зв`язку з отриманим в результаті нещасного випадку трудовим каліцтвом, позивач зазнав матеріальної шкоди, у вигляді заробітку (доходу), втраченого ним внаслідок втрати загальної та професійної працездатності. Відповідного до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці; забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, крім випадків укладення між працівником та власником або уповноваженим ним органом трудового договору про дистанційну роботу; власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, що запобігають виробничому травматизму, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань у працівників. Відповідно до ст. 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідач 1 ПрАТ «ВКВ», зазначає, що позивачем були отримані всі належні суми відшкодувань, за отримані ним в результаті нещасного випадку на виробництві тілесні ушкодження та встановлену йому стійку втрату працездатності, від Фонду соціального страхування України, тому відповідач 1 не зобов`язаний здійснювати будь які інші види відшкодувань. До спірних правовідносин, які є предметом даного позову слід застосовувати саме приписи параграфів 1, 2 глави 82 Цивільного кодексу України, як такі, що врегульовують правовідносини з не договірних зобов`язань з відшкодування шкоди, так як позивач не перебував у будь-яких договірних відносинах (в тому числі і трудових) з відповідачем 1, що не заперечується відповідачами, та підтверджується копіями трудової книжки позивача. Крім того, ні ЗУ № 1105, ні будь-які інші нормативні акти не містять імперативних приписів, щодо звільнення від відповідальності та обов`язку відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, виключенням з цього є відсутність вини у діях чи бездіяльності заподіювача шкоди, але і в такому випадку, особа, яка заподіяла шкоди, повинна довести відсутність своєї вини в силу ст. 1166 ЦК України. Відповідно до ст. 26 Закону України № 2694-ХІІ від 14.10.1992 (в чинній редакції) «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані порушенням вимог з охорони праці іншим юридичним, фізичним особам і державі, на загальних підставах, передбачених законом. В даній справі позивачем було отримано збитків у вигляді матеріальної та моральної шкоди, заподіяної трудовим каліцтвом, яке сталось саме через порушення відповідачами вимог з охорони праці, а тому за такі збитки вони повинні відповідати саме на загальних підставах. Твердження відповідача 2 [PERSON] щодо наявності в неї всіх необхідних документів з питань охорони праці, жодним чином не свідчить про виконання нею вимог, передбачених чинним законодавством про охорону праці і жодним чином не доводить відсутність її вини в настанні нещасного випадку з позивачем. Крім того, відповідач 2 сама вказує на те, що позивач проходив інструктажі з охорони праці саме як водій навантажувача, а не як підсобний працівник, функції якого він виконував, а відповідач 2, направляючи позивача у підпорядкування відповідача 1, саме як підсобного працівника, ніяк не подбала про проходження ним інструктажів з охорони праці, розроблених саме для підсобного працівника. Наявні на підприємстві інструкції з охорони праці, як для водія навантажувача, так і для підсобного працівника, не можуть бути тотожними, оскільки функціональні обов`язки та характер виконуваної роботи працівників цих спеціальностей є зовсім різними. Відповідно до ст. 160 КЗпП України, постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч. 1 ст. 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Таким чином, шкода, яка була завдана позивачу трудовим каліцтвом, повинна бути стягнута з обох відповідачів солідарно. Відповідно до ч. 1 ст. 1197 ЦК України, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Розмір втраченого заробітку внаслідок заподіяного позивачу трудового каліцтва, відповідно до положень ч. 1 ст. 1197 ЦК України та ЗУ «Про Державний бюджет України», слід розрахувати наступним чином. Впродовж періоду з 01.05.2021 по 31.08.2022, в Україні були встановлені наступні розміри мінімальної заробітної плати: - з 01.05.2021 по 30.11.2021 - 6000 грн. 00 коп. (ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» № 1082-ІХ від 15.12.2020); - з 01.12.2021 по 31.08.2022 - 6500 грн. 00 коп. (ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» № 1082-ІХ від 15.12.2020 та ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» № 1928-ІХ від 02.12.2021). - втрачений заробіток (дохід) за період з 01.05.2021 по 30.11.2021: 7 міс. * 30000 грн. * 70% = 147 000 грн. 00 коп. Втрачений заробіток (дохід) за період з 01.12.2021 по 31.08.2022: 9 міс. * 32500 грн. * 70% = 204 750 грн. 00 коп. Таким чином, з урахуванням нового часового періоду, протягом якого позивач продовжував зазнавати матеріальної шкоди, загальний розмір такої шкоди, станом на 31.08.2022 становить 865468 грн. 09 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 1202 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед. Зміни з фізіологічним станом позивача стались раптово, неочікувано та не з його волі чи вини. Він проживає у будинку, який зовсім не пристосований для проживання в ньому людини з інвалідністю, що потребує проведення значних змін у конструкціях будинку та прибудинкової території для налаштування його під особливі потреби позивача, що є досить довготривалим та витратним. Також, позивач втратив можливість керувати транспортними засобами, що також потребувало та потребує значних фінансових витрат для налагодження задовільного рівня його мобільності Такі обставини суд вважає істотними, та вважає за необхідне, стягнути з відповідачів солідарно одноразову суму відшкодування, завданої позивачеві шкоди, за три роки наперед, тобто з 01.09.2022 по 31.08.2025, виходячи з наступного розрахунку. У вказаному періоді, в Україні діють наступні розміри мінімальної заробітної плати: - з 01.09.2022 по 30.09.2022 - 6500 (шість тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. (ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» № 1928-ІХ від 02.12.2021); - з 01.10.2022 по 31.12.2022 - 6700 (шість тисяч сімсот) грн. 00 коп. (ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» № 1928-ІХ від 02.12.2021). Для розрахунку втраченого заробітку (доходу) за період з 01.01.2023 по 31.08.2025, слід застосувати розмір мінімальної заробітної плати 6700 (шість тисяч сімсот) грн. 00 коп., виходячи з припису ч. 2 ст. 10 ЗУ «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24.03.1995 (в чинній редакції). Втрачений заробіток (дохід) за період з 01.09.2022 року по 30.09.2022: - 1 міс. * 32500 грн. * 70% = 22 750 грн. 00 коп.; - 35 міс. * 33500 грн. * 70% = 820 750 грн. 00 коп. А всього, за період часу з 01.09.2022 по 31.08.2025, одноразова сума відшкодування, завданої позивачеві шкоди, за три роки наперед становить 843 500 грн. 00 коп. З 01.09.2025 відшкодування шкоди, отриманої позивачем внаслідок трудового каліцтва, слід здійснювати шляхом стягнення з відповідачів солідарно щомісячних платежів, у розмірі 70 відсотків ступеня втрати [PERSON] професійної працездатності від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, яка буде встановлена на той час відповідним Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік». Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Відповідно до ч. 1 ст. 168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Така позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №210/3177/17. У відповідності до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Суд відхиляє заперечення відповідача 1 в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Доводи відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача 1 суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності за наслідками трудового каліцтва йому спричинена моральна шкода. Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні ним трудових обов`язків, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, забезпечувати фінансово свою сім`ю, навіть побутові потреби, такі як самообслуговування та гігієнічні процедури, відправлення фізіологічних потреб, харчування та інше, потребували та потребують значних зусиль з його боку та постійної допомоги з боку його дружини або інших членів сім`ї чи родичів, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Соціальний аспект поняття непрацездатності свідчить про нездатність, в даному випадку, позивача, матеріально забезпечити себе та членів своєї сім`ї на рівні, визначеному достатнім для проживання людини (прожиткового мінімуму) в державі, що також завдає моральних страждань позивачу. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Згідно висновку експерта №СЕ -19/124-21/11129-ПС від 05.05.2022 за результатами експертного дослідження за експертною спеціальністю:14.1 «Психологічні дослідження» ( Том 2, а.с. 184-206), основними домінуючими мотивами поведінки [PERSON] під час вчинення дій з демонтажу захисного кожуху стрічкового транспортера №2, під час нещасного випадку є афінація (розкривається на рівні встановлення, підтримки, збереження людських стосунків з іншими, та працьовитість (з метою фінансово забезпечити свою сім`ю). [PERSON] з урахуванням його вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумового розвитку міг розуміти характер та значення власних дій, керувати ними, але не міг передбачати їхні наслідки. [PERSON] завдано страждань (моральної шкоди) внаслідок нещасного випадку на виробництві, лікування отриманих від нього травм та реабілітації. За умов визнання судом заподіяння під експертному [PERSON] моральної шкоди, орієнтовний розмір її грошової компенсації буде становити: 0 мінімальних заробітних плат, або 216 мінімальних заробітних плат, або 432 мінімальних заробітних плат, або 648, мінімальних заробітних плат, або 864 мінімальних заробітних плат, розмір яких встановлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду. З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок отриманого трудового каліцтва заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров`я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров`я, на безпечну працю. Все це призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано. Таким чином, при визначені розміру моральної шкоди суд оцінює глибину, характер та тривалість душевних страждань та нервових переживань, істотності недоотриманих благ, а також конкретні обставини по справі і розмір втрати професійної працездатності (70 відсотків), призначення позивачу групи інвалідності, характер ушкодження та його наслідки для здоров`я позивача, потребу в протезуванні лівої верхньої кінцівки, керується принципом розумності, виваженості та справедливості. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. За таких обставин, суд вважає розумним та справедливим стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2 000 000 грн. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідачів у розмірі, діючому на день звернення позивача до суду. Згідно Закону України «Про судовий збір», у 2021 діяли наступні ставки: - за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою - 1% ціни позову, але не більше чим 11 350 грн. 00 коп.; - за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою - 908 грн. 00 коп. Враховуючи, що п.35 Постанови №10 ВСС України Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах, солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, а тому суд вирішує питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. З відповідачів на користь держави підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в розмірі 12 258 грн. 00 коп., пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто 6 129 грн. 00 коп. з кожного. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а тому суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судово-психологічної експертизи в розмірі 5076 грн., що стверджується копією квитанції №24 (Т.2 а.с.173). На підставі викладеного та

Outcome: partial