Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] , який утримувався у Кропивницькому Слідчому ізоляторі, звернувся до Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області з позовом до адвоката [PERSON] про визнання бездіяльності адвоката відповідно до договору про надання правової допомоги незаконною та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що 16.10.2018 між ним та адвокатом [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги в усіх кримінальних та цивільних справах з усіма процесуальними правами. Однак протягом розгляду цивільних справа №396/1545/18, 396/1677/18 та кримінального провадження № 396/1453/18 адвокатом [PERSON] на його усні звернення не було надано жодного разу акту виконаних робіт, а також не виконував належним чином свої обов`язки передбачені договором та чинним законодавством, що призвело до настання тяжких наслідків: 1) їх із дружиною [PERSON] [INFO] , спільні малолітні діти [PERSON] , 2008 року народження, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] без жодного судового рішення з 30.08.2018 та на час звернення до суду були незаконно вилучені з їх родини; 2) не зміг ознайомитися із матеріалами цивільної справи №396/1545/18 та 396/1677/18; 3) не зміг отримати для оскарження рішення у цивільній справі № 396/1545/18 від 06.11.2018 про позбавлення його та його дружини батьківських прав відносно його сина [PERSON] [INFO] ; 4) його незаконне тримання під вартою з 27.03.2018 у кримінальному провадженні №12018120230000337 від 16.04.2018 у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування та порушення стороною обвинувачення його законних прав на захист адвокатом [PERSON] не оскаржувалось та не оскаржується. Крім того зазначив, що адвокат [PERSON] неодноразово належним чином повідомлений про судові засідання не брав у них участі, про причини його неявки суд не повідомляв, чим порушив його законне право на захист під час розгляду в суді справ №396/1545/18, 396/1677/18 та кримінального провадження № 396/1453/18. Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 23.07.2019 справу за позовом [PERSON] до адвоката [PERSON] про визнання бездіяльності адвоката відповідно до договору про надання правової допомоги незаконною та стягнення моральної шкоди було направлено за територіальною підсудністю до Центрально-Міського районного суду м. Кривий Ріг. 11 грудня 2019 року ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області справу за позовом [PERSON] до адвоката [PERSON] про визнання бездіяльності адвоката відповідно до договору про надання правової допомоги незаконною та стягнення моральної шкоди було прийнято до розгляду та призначено судове засідання по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , позовну заяву підтримали просили її задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву не визнав, просив відмовити у її задоволенні. У своєму відзиві на позовну заяву, відповідач [PERSON] зазначив, що договір про надання правової допомоги від «16» жовтня 2018 року укладений між ним та [PERSON] є оплатним, що підтверджується Розділ 2. «Гонорар та порядок розрахунків». Крім того, фактична відмова позивача підписувати відповідний додаток до вказаного вище договору, а у зв`язку із чим сплачувати відповідний гонорар та грошове компенсування на проїзд, а у разі необхідності компенсування проживання й призвела до того, що ним «20» січня 2020 року було подано клопотання про доведення до відома Суду про розірвання договорів укладених в інтересах обвинувачених в односторонньому порядку з наступних підстав: 2.1. У відповідності до Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року «09» червня 2017 року. Зі змінами затвердженими З`їздом адвокатів України 2019 року): 2.1.1. стаття 28. «Гонорар»: «Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту»; 2.1.2. стаття 32: «Одностороннє розірвання адвокатом договору про надання правової допомоги»: «Адвокат має право в будь - який час достроково (до завершення виконання доручення) розірвати договір з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, в односторонньому порядку на умовах передбачених договором». Враховуючи факт безспірності невиконання взятих на себе зобов`язань зі сторони обвинувачених, а саме, не сплата йому як адвокату гонорару, в тому числі витрат пов`язаних на дорогу в обидві сторони за напрямком Кривий Ріг - Кропивницький, Кропивницький - Кривий Ріг, а цим самим постійно створюючи умови, за яких він як захисник заздалегідь вже котрий раз був позбавлений можливості своєчасно подати відповідне клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, враховуючи обґрунтовані належним чином підстави для одностороннього розірвання договорів про надання правової допомоги, він вимушений був довести до відома суду те, що починаючи з «29» січня 2020 року він розірвав в односторонньому порядку із своїми підзахисними договори про надання правової допомоги, а в зв`язку із чим не міг в подальшому представляти інтереси обвинуваченого по кримінальній справі № 396/1260/19, провадження № 1-кп/405/207/19. Також зазначив, що в своїй позовній заяві позивач викладає лише формальні обставини, замість того, щоб в дійсності підтвердити факт оплати йому як, адвокату, представникові гонорар за фактично виконану роботу починаючи з «16» жовтня 2018 року до «20» січня 2020 року, а саме: відстоювання інтересів його особистих інтересів та його дружини, а в результаті чого особисто позивач був звільнений з під варти Кіровоградським апеляційним судом за його участі, на підтвердження чого особисто самим позивачем була надана ухвала іменем України резолютивна частина від «25» вересня 2019 року № провадження 11- кп/4809/576/19, за участю головуючого судді: Бондарчука Р. А., крім того його дружині не було обрано фактично жодної міри запобіжного заходу саме за його участі. У своїй відповіді на відзив позивач [PERSON] зазначив, що відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву із пропущенням встановленого строку, крім того зазначив, що договір про надання правової допомоги укладався коли він перебував у Кропивницькому слідчому ізоляторі, проте жодного додатку ні він, ні його дружина ні свідки не бачили. Крім того зазначив, що гроші на дорогу з Кривого Рогу до Новоукраїнки та до Кропиницького збиралися небайдужими людьми на спрямовувались на забезпечення прибуття адвоката [PERSON] у судові засідання, що можуть підтвердити свідки. Вислухавши учасників судового провадження, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог установив наступне. 21.11.2018 між адвокатом [PERSON] та [PERSON] було укладено договір №21/11/2018 про надання правової допомоги [PERSON] та [PERSON] т.2 а.с.7. В провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебувало кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.04.2018 №12018120230000337, за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 296, ч. 3 ст. 15 п. 2, 4, 12 ч. 2 ст.115 КК України, [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 п.2, 4, 12 ч. 2 ст.115 КК України, що підтверджується відповідними ухвалами суду (Т.2а.с.12-13, 14-15). Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16.11.2018 [PERSON] та [PERSON] були позбавлені батьківських прав відносно їх малолітнього сина [PERSON] . [INFO] - Т.2 а.с.17-22. Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 22.05.2020 від [PERSON] та [PERSON] були відібрані без позбавлення батьківських прав діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] - Т.2 а.с.23-37. 10.12.2018 адвокатом [PERSON] в інтересах підозрюваного [PERSON] було подано апеляційну скаргу на ухвалу суду про продовження строку запобіжного заходу у виглдя тримання під вартою від 04.12.2018 - а.с.38-39. 25 вересня 2019 року ухвалою Кропивницького апеляційного суду за участю захисника обвинуваченого [PERSON] - адвоката [PERSON] була задоволена апеляційна скарга обвинуваченого [PERSON] та скасовано ухвалу суду про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, натомість застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту (Т.2а.с.16) 29.01.2020 адвокат [PERSON] подав до Ленінського районного суду м. Кіровограда заяву про відвід захисника, до якого додав клопотання про доведення до відома суду про розірвання договорів укладених в інтересах обвинувачених в односторонньому порядку, відповідно до якого враховуючи факт безспірності не виконання взятих на себе зобов`язань зі сторони обвинувачених, а саме, не сплати йому як адвокату гонорару, в тому числі витрат пов`язаних на дорогу в обидві сторони за напрямком Кривий Ріг - Кропивницький, Кропивницький - Кривий Ріг, а цим самим постійно створюючи умови, за яких він як захисник заздалегідь вже котрий раз був позбавлений можливості своєчасно подати відповідне клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, враховуючи обґрунтовані належним чином підстави для одностороннього розірвання договорів про надання правової допомоги, він вимушений був довести до відома суду те, що починаючи з «29» січня 2020 року він розірвав в односторонньому порядку із своїми підзахисними договори про надання правової допомоги, а в зв`язку із чим не можу в подальшому представляти інтереси обвинувачених по кримінальній справі № 396/1260/19, провадження № 1-кп/405/207/19 (т.1 а.с.156-157). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Так, між сторонами виникли правовідносини щодо визнання договору про надання правової допомоги/юридичних послуг недійсним та його розірвання, стягнення оплаченого авансу. Тобто предметом доказування є додержання вимог, що є необхідними для чинності правочину. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату. Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Під обманом розуміється навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ст. 230 ЦК України). Так, обман може стосуватись як обставин самого правочину, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; так і обставин, які знаходяться за межами правочину, в тому числі мотиву та мети правочину. Згідно ч. 2 ст. 230 ЦК України сторона, яка застосовує обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдана у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) (далі - Закон) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 26 вказаного вище Закону, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положенням про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Згідно із ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Судом встановлено що на час укладення оспорюваного договору сторони мали належний та необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, оспорюваний правочин було вчинено у формі, встановленій законом, та договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Крім того, частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують. Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином суд приходить до висновку, що у порушення статті 81 ЦПК України позивачем не було виконано свого процесуального обов`язку із подання належних доказів обґрунтованості заявленого ним позову. Без подання позивачем зазначених доказів і їх дослідження у межах розгляду справи про захист прав споживачів, суд не може встановити істотні обставини у такій категорії справи, що зумовлює необхідність визнання позовних вимог необґрунтованими із постановленням рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed