Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 19.07.2022 р. звернувся до суду з позовом, який був уточнений, в якому зазначив, що він є власником будинку\~ [ADDRESS] \~на підставі\~Договору даруваннявід 10.04.2012 року. В будинку зареєстровані його дружина [PERSON] та син [PERSON] . Житло з моменту набуття його у власність використовувалося ним та членами його родини. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15.02.2022р. шлюб його сина- [PERSON] та відповідачки [PERSON] розірвано. Попри те, що шлюб сина і відповідачки розірвано, остання продовжує проживати у належному йому будинку. Відповідачка не підтримує та відмовляються підтримувати з ним родинні відносини, відповідачка не є членом його родини. Відповідачка відмовляється добровільно виселитись із належного йому житлового будинку, чим порушує його право власника. Також вона користується комунальними послугами, але не сплачує їх. При цьому відповідачка [PERSON] має у власності 1/2 спільної частки в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] .Окрім того, вона має декілька земельних ділянок, гаражний бокс і нежитлове приміщення, що свідчить про те, що її виселення з належного йому будинку та відновлення його прав, як власника, в повному обсязі, ніяким чином не погіршить її матеріальне становище. Просить суд виселити відповідачку [PERSON] з будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, додав, що після отримання будинку [ADDRESS] за договором дарування у 2012\~році,\~він почав його розбудову за кошти своєї дружини в цілях збільшення площі. В 2016 році будівництво закінчили. Ніхто в будинку не проживав, син на той час був одружений та проживав з сім`єю у батьків відповідачки в квартирі [ADDRESS] . В 2020 році син з сім`єю переїхав у будинок, а він з дружиною не захотіли вселятися в будинок, щоб не заважати родині сина. Він з дружиною ніколи не проживали в будинку разом з сином та відповідачкою. Зараз він живе на дачі. Він інколи приходить до сина та постійно конфліктує з відповідачкою, яка не сплачує комунальні послуги. Шлюб сина з відповідачкою розірваний у 2022 році, після розірвання шлюбу відповідачка обіцяла проживати зі своїми батьками. Однак залишилась проживати в будинку. Відповідачка постійно конфліктує з сином та зі своєю старшою дочкою. Вона житлом забезпечена, під час розгляду справи подарувала належну їй на праві власності частку будинку, розташованого у м. Жовква. Також має у власності інше нерухоме майно. Проживання відповідачки в його будинку порушують його права власності. Просив позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, додала, що будинок [ADDRESS] був отриманий позивачем у 2016 році, коли відповідачка вже перебувала у шлюбі з сином позивача. відповідачка [PERSON] після розірвання шлюбу обіцяла покинути будинок, жити з батьками в квартирі [ADDRESS] , в якій має 1/5 частку на праві власності, та в якій проживала більший період часу під час шлюбу, ніж в будинку позивача. Також їй належала частка будинку у м.Львові, яку вона подарувала чи то своїй матері, чи то своїй бабці вже в той час, коли позов перебував на розгляді в суді. Також відповідачка конфліктує з старшою дочкою - підлітком, у зв`язку з чим приїжджає на виклик поліція. Відповідачка не є членом сім`ї позивача і ніколи ним не була. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначила, що вона уклала шлюб з [PERSON] , сином позивача у 2009 році. Після укладення шлюбу вона з чоловіком проживали в квартирі [ADDRESS] , де проживають зараз її батьки та бабця. Ще вони орендували певний період часу квартиру в [ADDRESS] був придбаний позивачем десь у 2011 році, позивач з дружиною ніколи не проживав в ньому. Він проживав в с.Брюховичі. Після придбання будинку вона та чоловік почали розбудовувати будинок, збільшувати його площу, на що вкладали власні кошти. В будинок в`їхали в 2017 році. Спочатку вони з чоловіком проживали на 1 поверсі. Позивач ніколи не проживав в будинку. Після розірвання шлюбу у лютому 2022 р. вона дійсно планувала виїхати з дітьми з будинку, орендувати житло, але війна змінила її плани. Вона дійсно продала належну їй на праві власності частку будинку у м.Жовква у грудні 2022 р. - січні 2023р., коли вже розглядалась дана справа в суді. Квартира [ADDRESS] , яку її батьки отримали від підприємства ще у 80-х роках пришлого сторіччя та приватизували, вона в ній проживала з дитинства. Їй невідомо чи є вона учасником приватизації, чи має частку у власності. Квартира складається з 5 кімнат. Старша дочка [PERSON] , 2009 року народження, конфліктує з її матір`ю, тому вона не хоче проживати з матір`ю та з дітьми у квартирі [ADDRESS] . Вона не має іншого житла. Проживати зі своєю матір`ю не бажає, оскільки це не в інтересах її дітей. Конфліктів з позивачем та свекрухою в неї ніколи не було. Комунальні послуги вона не сплачує. Просила у позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, зазначила, що відповідач [PERSON] не чинить перешкод позивачу у користуванні будинком. У позивача не було коштів на розбудову будинку, відповідачка та її чоловік вкладали сумісні кошти. Відповідачка є членом власника житла, а тому має право на житло. Іншого житла вона не має. Просила відмовити у позові. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що позивач [PERSON] його батько, а відповідач [PERSON] є його колишня дружина. Після укладення шлюбу у 2009 році він з сім`єю орендували житло та проживали у батьків відповідачки у квартирі [ADDRESS] до початку епідемії конороновірусу 2020 р. Оскільки батько відповідачки працює у шпиталі, він та відповідачка в інтересах своїх малолітніх дітей вирішили проживати у будинку [ADDRESS] , який був придбаний його батьком. Батько придбав цей будинок ще у 1996 році. Будинок складався з 1 кімнати. Батько з матір`ю переїхали на дачу у Брюховичі, а він займався перебудовою будинку на кошти батька, свої кошти в будинок він не вкладав, він тільки займався пошуком матеріалів. Будинок був введений в експлуатацію у 2016 році, але ремонт у будинку триває і зараз. Проживати в будинку він, відповідачка та діти почали з початку 2020 року. Будинок складається з 5 кімнат, з них у двох кімнатах ніхто не проживає, там зберігаються старі речі. Старша дочка [PERSON] займає окрему кімнату, в неї складні відносини з відповідачкою. Батько ніколи не проживав в будинку разом з його сім`єю. Він інколи приходить підстригти газон. Відповідачка забезпечена житлом, має частку на праві приватної власності квартири [ADDRESS] . Вона є її співвласником разом з бабцею, своїм батьком та матір`ю. Про це казали тесть та теща, показували йому документи коли він проживав з ними у цій квартирі з сім`єю. Ця квартира складається з 5 кімнат, в ній проживають тесть, теща та бабця. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідачка є її кума. У 2017 році був закінчений ремонт та перебудова будинку [ADDRESS] і вони всі разом то святкували. Чоловік відповідачки [PERSON] показував будинок, всі кімнати, розповідав про витрати. Позивач ніколи не проживав у будинку, їй відомо, що він проживав на дачі. Відповідачка з чоловіком до вселення в будинок проживали в орендованій квартирі на привокзальній площі, та також проживали у квартирі [ADDRESS] , в якій проживала ще з дитинства та в якій проживають її батьки. Вислухавши пояснення сторін, свідків, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи та надавши їм оцінку в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2,№4 , №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти , користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 10.04.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В., реєстраційний номер 1774, належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . Зазначене підтверджується копією договору дарування та довідкою ОКП Львівської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки». Право власності [PERSON] на будинок [ADDRESS] ніким не оспорювалось. Відповідно до Відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади №115780 від 01.03.2023 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з рішення Залізничного районного суду м.Львова від 15 лютого 2022 року відповідач [PERSON] та [PERSON] , син позивача, перебували у шлюбі з 20 лютого 2009 року та за цим рішенням шлюб розірваний. Відповідно до ст.3 СК сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідачкою [PERSON] визнавався той факт, що позивач [PERSON] ніколи не проживав з нею та членами її сім`ї в будинку [ADDRESS] , про що вона неодноразово наполягала в судовому засіданні. Про таке зазначали в судовому засіданні також як позивач так і допитані у якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Тобто після укладення шлюбу у 2009 році з [PERSON] жодного дня, а ні вона, а ні її чоловік не проживали разом з позивачем. Таким чином в розумінні ст.3 СК позивача [PERSON] не можна вважати членом сім`ї відповідачки [PERSON] , оскільки вони ніколи разом не проживали, не були пов`язані спільним побутом та не мали взаємні права та обов`язки. А відтак, не розповсюджується на правовідносини між позивачем та відповідачем дія статті 405 ЦК України, згідно якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, про що наполягала сторона відповідача. Також суд\~враховує,\~що на\~відповідачку не\~поширюється також\~і дія\~положень ст.156\~ЖК України,\~оскільки сторонами\~було підтверджено,\~що власник\~будинку [ADDRESS] ,\~позивач по\~справі [PERSON] ,\~не проживав,\~не користувався\~ним з\~часу перебудови,\~введення його\~в експлуатацію,\~а відповідач\~не проживала\~разом з\~власником у\~будинку та\~не користувалась\~разом з\~власником приміщенням\~будинку,\~не оплачувала\~комунальні послуги,\~не вела\~з ним\~спільне господарство,\~як член\~сім`ї власника. Такий висновок узгоджується і з Рішенням Конституційного суду України від 3 червня 1999 року у справі N 1-8/99. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на свій розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, проживання в будинку [ADDRESS] відповідачки [PERSON] порушує права власника [PERSON] . При вирішенні спору суд також враховує, що відповідачка [PERSON] під час звернення до суду позивача [PERSON] була забезпечена житлом, а саме мала на праві власності частку будинку у [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав №304691728 від 11.07.2022р. та під час розгляду справи відчужила її. Також відповідачка [PERSON] має на праві власності інше нерухоме майно. Окрім того, відповідачкою не спростовувалось в судовому засіданні ствердження сторони позивача того, що вона має на праві сумісної власності частку квартири [ADDRESS] , яка була приватизована її батьками під час її постійного проживання в ній, а тільки зазначалось нею, що про таке їй невідомо. Однак суд враховує, що нежитлові підвальні приміщення 11-1, 11-2,11-3, 11-4, 11-5, як об`єкт житлової нерухомості загальною площею 46,6 кв.м цього ж будинку, відповідно до вищезазначеного реєстру речових прав, зареєстровані на праві її власності, що свідчить і про наявність її права власності на житлову нерухомість у цьому ж будинку. Також суд не приймає до уваги посилання відповідачки на неможливість її проживання в іншому житловому приміщенні, окрім будинку, з огляду на думку дітей, а саме доньки [PERSON] , 2009 року народження, доньки [PERSON] , 2017 року народження, та їх поведінки з огляду на наступне. Відповідно до ч.2 ст.17 ЦК місцем проживання неповнолітніх, які не досягли 15 років визнається місце проживання їхніх батьків. Відповідно до ст160 СК України місце проживання дитини, що не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст.\~161\~СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відтак, питання щодо місця проживання дітей в майбутньому, а саме чи з матір`ю, відповідачкою по справі, чи з батьком, має бути вирішене при наявності такого спору між батьками і не може бути визначальним у даному спорі. Суд вважає, що проживання відповідачки [PERSON] у будинку [ADDRESS] , яка не є членом сім`ї власника, позивача по справі [PERSON] , перешкоджає останньому у реалізації ним права власності у повному обсязі, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України. \~

Outcome: approved