Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» (надалі за текстом - відповідач), про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказав, що з 03 жовтня 2018 року працював на посаді водія автотранспортних засобів відділу експлуатації транспортних засобів служби транспорту та надання послуг відповідача. Починаючи з січня 2021 року відповідач почав порушувати порядок та строки виплати заробітної плати працівникам підприємства, у зв`язку з чим, почала накопичуватися заборгованість з виплати заробітної плати. 20 серпня 2021 року на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України (надалі за текстом - КЗпП України) позивача було звільнено з займаної посади відповідно до наказу № 158-п від 19.08.2021, в день звільнення було видано трудову книжку. Однак, передбачений розрахунок та виплату заробітної плати під час звільнення здійснено не було. У відповідності до виданої відповідачем довідки про доходи загальна сума заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, з урахуванням утриманих за використану відпустку днів, становить 67 715,25 грн. На думку позивача, відповідачем було порушено його охоронювані права та інтереси, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду для їх захисту шляхом примусового стягнення заборгованості з виплати заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року позовну заяву було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 17 березня 2023 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та призначено судове засідання. 12.04.2023 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку. З урахуванням збільшення вимог позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з 21.08.2021 року по 10.04.2023 року у розмірі 302 907,88 грн. 03.05.2023 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач зазначив, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку проведений невірно та без дотримання вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», Податкового кодексу України, а також, поданий поза межами строку позовної давності. Сума заборгованості по заробітній платі не відповідає дійсності, оскільки розрахована без вирахування ППО, ПДФО та військового збору, крім того, не враховано частково виплачену заробітну плату. Також, з позовом про стягнення середнього заробітку позивач звернувся через шість місяців з моменту виникнення права на стягнення, тобто, за межами тримісячного строку позовної давності, встановленого для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 09.05.2023 судом отримано відповідь на відзив, відповідно до змісту якої обрахунок та обов`язок сплати податків та зборів з працівника лежить виключно на роботодавці, який виступає по відношенню до найнятого працівника податковим агентом, а сплата встановлених законом податків та зборів здійснюється в момент виплати заробітної плати. Щодо пропуску строку звернення до суду позивач зазначив, що відповідно до ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Оскільки відповідачем не було проведено розрахунок при звільненні позивача, зазначений строк не може вважатися пропущеним. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Станом на дату розгляду справи, на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач з 03 жовтня 2018 року працював на посаді водія автотранспортних засобів відділу експлуатації транспортних засобів служби транспорту та надання послуг відповідача та був звільнений із займаної посади 20 серпня 2021 року на підставі ст. 38 КЗпП України відповідно до наказу № 158-п від 19.08.2021, в день звільнення було видано трудову книжку, що підтверджується копіями довідки відповідача від 18.01.2022 року, наказу відповідача № 158-п від 19.08.2021 та трудової книжки позивача (а.с. 6-9). Згідно з виданою відповідачем довідкою про доходи, загальна сума заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (без утримання податків та зборів) становить 67 715,25 грн, середній дохід за період з січня по вересень 2021 року становить 13 364,15 грн (а.с. 10). Відповідно до Додатку 1 до відзиву відповідача на позовну заяву, розмір середньоденної зарплати позивача становить 724,66 грн (а.с. 89). Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент звільнення позивача) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу відповідача № 158-п від 19.08.2021 позивача було з посади водія автотранспортних засобів 1 класу відділу експлуатації транспортних засобів служби транспорту та надання послуг за власним бажанням, в день звільнення позивачу не виплачено нараховану заробітну плату в розмірі 67 715,25 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунковими листками та довідкою про доходи. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 серпня 2021 року по день ухвалення рішення у справі, тобто, по 11 травня 2023 року. З урахуванням того, що відповідачем у день звільнення позивача з роботи нараховану йому заробітну плату в розмірі 67 715,25 грн не виплачено, належним чином розрахунок з працівником не проведено, доказів проведення такого розрахунку на день розгляду справи суду не надано, суд приходить до висновку, що відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку. Оскільки звільнення позивача відбулося до внесення змін до статті 117 КЗпП України, якими стягнення було обмежено останніми шістьма місяцями, стягненню підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи від дня звільнення. Відповідно до довідки про середньоденну заробітну плату позивача, виданої йому ДП «Сервісно-видавничий центр», середньоденна заробітна плата позивача за день складає 750,47 грн. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку після звільнення у розмірі 302 907,88 грн. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, а з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 67 715,25 грн заборгованості по заробітній платі та 302 907,88 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2021 по 11.05.2023. Відповідно до положень ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць. Разом з тим, частиною 2 цієї статті визначено, що ухвалюючи рішення, суд може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті. З огляду на те, що позивач більше року не отримує заробітну плату, суд вважає за можливе рішення в частині стягнення суми заборгованості по заробітній платі у розмірі середньої заробітної плати за один місяць, яка, відповідно до довідки, наданої відповідачем, становить 13 364,15 грн, допустити до негайного виконання. Враховуючи, задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений ним за подачу позову з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 3 195,97 гривень.

Outcome: approved