Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ГУ МВС України в Харківській області про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області було прийнято рішення про надання службового житлового приміщення розташованого за адресою: [ADDRESS] гр. [PERSON] зі складом сім?ї 3 особи (жінка та донька). Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області №4 від 16.01.2002 року «Про включення до переліку службового житла Лозівського міськрайвідділу управління внутрішніх справ України в Харківській області квартир в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] » включено до переліку службового житла Лозівського міськрайвідділу управління внутрішніх справ України в Харківській області в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 34,0 кв.м. На виконання зазначених вище документів 16.01.2002 року Виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області на його ім?я - [PERSON] було видано Ордер на службове житлове приміщення №28 зі складом сім?ї 3 особи. Даний ордер надавав йому разом з сім?єю право на вселення до даного житлового приміщення. Потім, протягом тривалого часу позивачу відомо, що за клопотанням Головного управління МВС України в Харківській області 26.11.2019 року Виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області виключено зі складу службового житла квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] та закріплено за ним- [PERSON] . Позивач вказав, що завжди вважав, що квартиру йому було надано для постійного проживання і згодом він зможе оформити право власності на дану квартиру. Але коли він вирішив документально оформити право приватної власності на зазначену квартиру, зіткнувся з рядом перешкод, у зв?язку з чим, звернувся до суду. Ухвалою суду було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, надано час сторонам для подання заяв по суті. Позивач у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягав. Представниця відповідача у судове засдіання не зявилася, надала відзив на позов, в якому просила в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позову зазначила, що ГУМВС України в Харківській області перебуває у стані припинення. Наразі у ГУМВС України в Харківській області діє Ліквідаційна комісія, яка здійснює заходи з ліквідації установи. Ліквідаційною комісією ГУМВС України в Харківській області клопотання про виключення спірної квартири не подавались, вказана квартира на балансі ГУМВС України в Харківській області не перебуває. Також представниця вказала, що ГУ МВС України в Харківській області не є належним відповідачем. Враховуючи вище вказане, член ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Харківській області просила відмовити в задоволенні позову та здійснити розгляд справи за її відсутності. Представниця Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області у судове засідання не зявилася, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, просила вирішити справу на розсуд суду. Відповідно до ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Позивачем обрано такий спосіб судового захисту як визнання права власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17). Така позиція сформульована у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 09 липня 2019 року у справі №920/999/16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18)зроблено висновок, що «[…] добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності» (Постанова Верховного Суду від 29.04.2021 у справі № 466/9865/17; провадження № 61-9397св20). Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. В порядку ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно копій листів трудової книжки(а.с.15-18), 14.02.2000 року [PERSON] був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ та 23.07.2014 року був звільнений зі служби в органах внутрішніх справ. Як вказує позивач, Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області було прийнято рішення про надання службового житлового приміщення розташованого за адресою: [ADDRESS] гр. [PERSON] зі складом сім?ї 3 особи (жінка та донька). Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області №4 від 16.01.2002 року «Про включення до переліку службового житла Лозівського міськрайвідділу управління внутрішніх справ України в Харківській області квартир в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] » включено до переліку службового житла Лозівського міськрайвідділу управління внутрішніх справ України в Харківській області в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 34,0 кв.м., що підтверджується копією відповіді на запит(а.с.11). На виконання зазначених вище документів 16.01.2002 року Виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області на його ім?я - [PERSON] було видано Ордер на службове житлове приміщення №28 зі складом сім?ї 3 особи(а.с.19). Даний ордер надавав йому разом з сім?єю право на вселення до даного житлового приміщення. Позивач вказав в позові, що за клопотанням Головного управління МВС України в Харківській області 26.11.2019 року Виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області виключено зі складу службового житла квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] та закріплено за ним- [PERSON] . Як вбачається з відзиву члена ліквідаційної комісії ГУ МВСУ в Харківській області та доданих до нього документів, ГУМВС України в Харківській області перебуває у стані припинення. Наразі у ГУМВС України в Харківській області діє Ліквідаційна комісія, яка здійснює заходи з ліквідації установи. Ліквідаційною комісією ГУМВС України в Харківській області клопотання про виключення спірної квартири не подавались, вказана квартира на балансі ГУМВС України в Харківській області не перебуває. Сам факт виключення квартири зі складу службової не заперечується відповідачами. Спірна службова квартира на балансі чи в оперативному управлінні ГУ НП в Харківській області не перебуває, про що свідчить копія відповіді на запит(а.с.13). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна(а.с.20), відомості щодо спірної квартири відсутні. Відповідно до довідки №235 від 25.01.2023 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 11.111.2003 року. [PERSON] вказав, що з 2003 року постійно відкрито володіє квартирою, неодноразово робив в ній ремонт. Позивач вирішив документально оформити право приватної власності на спірну квартиру, однак зіткнувся з рядом перешкод, у зв?язку з чим, звернувся до суду. Відповідно до п.5 та п.7 ст. 16 ЖК Української РСР(чинного на час виникнення правововідносин) виконавчі комітети селищних, сільських Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території відповідної Ради: приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради (стаття 51), затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду (стаття 52); видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду (частина перша статті 58). \~ \~ \~ \~Згідно ст. 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 р. № 470 (чинних на час виникнення правовідносин) ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Згідно відзиву члена ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Харківській області квартира за адресою: [ADDRESS] , на балансі ГУ МВС України в Харківській області не перебуває. Судом встановлено, що позивач добросовісно(на підставі ордеру) заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном (житловим приміщенням-квартирою) більше десяти років(починаючи з 2003 року по теперішній час), а відтак відповідно до положень ст. 344 ЦК України, наявні правові підстави для набуття ним права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved