Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору міни недійсним, посилаючись на те, що 26 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір міни за яким [PERSON] обміняла належну їй на праві приватної власності двокімнатну квартиру [ADDRESS] на належні [PERSON] на праві приватної власності 5/20 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: [ADDRESS] . Вище зазначена квартира за адресою: [ADDRESS] , була набута відповідачкою, [PERSON] , за договором купівлі-продажу квартири [INFO] у [PERSON] . В свою чергу [PERSON] набула право власності на вище зазначену квартиру за договором купівлі-продажу від 06 жовтня 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності від 09 травня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. зареєстрований в реєстрі № 4030. [PERSON] , подала до Соснівського районного суду м. Черкаси позов до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в якому просила визнати не дійсною довіреність від 09 травня 2005 року про уповноваження [PERSON] посвідчену приватним нотаріусом Фіщук В.Я., та визнати не дійсним договір купівлі-продажу від 06 жовтня 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] на підставі вище зазначеної довіреності. 17 липня 2019 року Соснівським судом м. Черкаси було винесено рішення, за яким позов [PERSON] до [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання не дійсною довіреність від 09 травня 2005 року від імені якої діяв [PERSON] та визнання не дійсним договору купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2005 року, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , задоволено повністю. Постановою Черкаського Апеляційного суду від 14 листопада 2019 року Апеляційну скаогу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси залишено без змін. Постановою Верховного суду України від 21 вересня 2022 року касаційну скаргу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2019 року в нескасованій апеляційній судом частині та Постанову Черкаського апеляційного суду залишено без змін. Після того як рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2019 року вступило в законну силу вона втратила право власності на квартиру [ADDRESS] і в той же час, за цим рішенням, не повернула собі частину житлового будинку в розмірі 5/20 з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання не дійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні не дійсного правочину. В даному випадку [PERSON] є стороною недійсного правочину згідно рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2019 року. Просить визнати не дійсним договір міни від 26 березня 2016 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] про обмін 5/20 частини будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] та квартири за адресою: [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А. О. та скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 29011550 від 30.03.2016 року Приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального Сопільняк А.О. Черкаського міського нотаріального округу Черкаської обл. Представник позивача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, причина неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. З заявами та клопотаннями до суду не зверталася. Відзив на позовну заяву відповідачем не надано. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 4 статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи,\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, на підставі ст. ст. 280 - 283 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2\~ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною третьою\~статті 3 ЦПК України\~визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. В судовому засіданні встановлено, що 26 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір міни за яким [PERSON] обміняла належну їй на праві приватної власності двокімнатну квартиру [ADDRESS] на належні [PERSON] на праві приватної власності 5/20 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: [ADDRESS] . Вище зазначена квартира за адресою: [ADDRESS] , була набута відповідачкою, [PERSON] , за договором купівлі-продажу квартири [INFO] у [PERSON] . В свою чергу [PERSON] набула право власності на вище зазначену квартиру за договором купівлі-продажу від 06 жовтня 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності від 09 травня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. зареєстрований в реєстрі № 4030. [PERSON] звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в якому просила визнати не дійсною довіреність від 09 травня 2005 року про уповноваження [PERSON] посвідчену приватним нотаріусом Фіщук В.Я., та визнати не дійсним договір купівлі-продажу від 06 жовтня 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] на підставі вище зазначеної довіреності. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2019 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Черкаської міської ради, про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, задоволено повністю. Визнано недійсною довіреність від 09 травня 2005 року від імені [PERSON] про уповноваження [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., 09.05.2005 за реєстраційним№2153. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 06 жовтня 2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності від 09 травня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я., зареєстрований в реєстрі за №4030. Витребувано від [PERSON] \~у власність [PERSON] \~квартиру [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] \~на користь [PERSON] \~витрати по сплаті судового збору в розмірі 7640 грн., по 1910 грн. з кожного. Постановою Черкаського Апеляційного суду від 07 вересня 2021\~року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси\~від 17 липня\~2019 року у частині визнання недійсною довіреності від 09 травня 2005 року від імені [PERSON] про уповноваження [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., 09.05.2005 року за реєстраційним № 2153, скасовано. Прийнято в цій частині нове рішення, яким визнати недійсною довіреність від 09 вересня 2005 року від імені [PERSON] про уповноваження [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., 09 вересня 2005 року за реєстраційним № 2153 В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного суду України від 21 вересня 2022 року Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2019 року в нескасованій апеляційним судом частині та постанову Черкаського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року залишено без змін. Після того як рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2019 року вступило в законну силу [PERSON] втратила право власності на квартиру [ADDRESS] і в той же час, за цим рішенням, не повернула собі частину житлового будинку в розмірі 5/20 з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: [ADDRESS] . У статтях 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суб`єктивне право на захист реалізується у спосіб, визначений законом. Перш за все це право на звернення за судовим захистом, носієм якого виступає кожний з учасників цивільних правовідносин чи будь-яка заінтересована особа. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Згідно із частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до положень частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено: Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження є однією із загальних засад державної реєстрації прав. \~ \~ \~ \~ Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про зареєстровані права власності на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом (ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Статтею 202 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підстави недійсності правочину визначені у ст. 215 ЦК України - відповідно до ч, 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Як передбачено ч. ч. 1, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п. п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10- р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Згідно із ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України) судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України,\~\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~\~Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~\~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.\~\~Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до\~ст. 80 ЦПК України,\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, вказані принципи щодо обов`язковості доведення тих чи інших обставин є обов`язковими при з`ясуванні обставин справи по суті. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved