Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

І. Позиція позивача та заперечення відповідача. Позивач звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просила визнати недійсним договір про встановлення емфітевзису від 03 квітня 2013 року, скасувати державну реєстрацію цього договору, стягнути з відповідача суму відшкодування моральної шкоди, неотриманий дохід у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою та судові витрати. Позивач обґрунтувала свої вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 03 квітня 2013 року вона та відповідач уклали договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) строком на 49 років, тобто до 03 квітня 2062 року. Позивач зазначає, що, підписуючи договір емфітевзису, вона була впевнена, що підписує договір оренди, відповідач ввів її в оману стосовно умов оплати за користування земельною ділянкою, її вартості на час укладення договору та інших істотних умов договору. Крім того, відповідач під час укладення договору скористався тяжким становищем позивача, хворобою її дочки. Позивач вважає, що у зв`язку з укладенням недійсного правочину їй завдано збитків у вигляді упущеної вигоди, які полягають у неотриманні нею орендної плати за користування земельною ділянкою протягом восьми років, та моральної шкоди, які підлягають відшкодуванню з винної сторони. Відповідач заперечував проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними і допустимими доказами. Крім того заявив про застосування позовної давності. ІІ. Попередній розгляд справи. Рішенням від 03 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, Жашківський районний суд Черкаської області відмовив у задоволенні позову. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що позивач не довела те, що оспорюваний договір емфітевзису вчинений під впливом обману, помилки чи тяжкої обставини, адже під час його укладення та нотаріального посвідчення сторони прочитали зміст правочину та зазначили в його тексті, що наслідки укладення договору їм роз`яснено нотаріусом, а також, що особа діє, не помиляючись щодо обставин правочину, без обману, за відсутності впливу тяжкої обставини, що спонукає сторони до укладення правочину на вкрай невигідних умовах. Суд апеляційної інстанції також звернув увагу на те, що вимоги про визнання правочину недійсним позивач заявила з декількох підстав, які є взаємовиключними. Верховний Суд постановою від 17.08.2022 року касаційну скаргу позивача задовольнив частково. Скасував рішення судів попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Верховний Суд встановив, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах, наведених заявником у касаційній скарзі, не дослідили докази, подані позивачем на підтвердження підстав недійсності договору емфітевзису на підставі статті 233 ЦК України, і такі порушення є достатньою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Додатково Верховний Суд врахував, що відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності, якій суди не надавали оцінку, оскільки дійшли висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю. Суд касаційної інстанції не вправі досліджувати таке питання на стадії касаційного перегляду справи, адже це виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, встановлених у статті 400 ЦПК України. У разі якщо суди під час нового розгляду справи дійдуть висновку про доведеність та обґрунтованість позову, тоді мають вирішити питання позовної давності з урахуванням наданих учасниками справи доказів на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку звернення позивача до суду з позовом. Також при новому розгляді справи судам потрібно врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду щодо визнання приватного нотаріуса (державного реєстратора) належним відповідачем у подібній категорії спорів. За приписами ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. В свою чергу, ч. 1 ст. 417 ЦПК України встановлено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. ІІІ. Заяви, клопотання та процесуальні дії у справі. 06.09.2022 року Жашківський районний суд Черкаської області ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду. Розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження. 21.11.2022 року представник відповідача надав клопотання про повернення позовної заяви у зв`язку із відсутністю повноважень адвоката на підписання та подання позовної заяви до суду. В судовому засіданні суд ухвалив відкласти вирішення даного клопотання до вирішення справи по суті. 21.11.2022 року представник позивача надав клопотання про витребування у ДПС у Черкаській області інформації щодо здійснення оплати відповідачем податків за спірну земельну ділянку, яке задоволено судом. 02.01.2023 року засобами поштового зв`язку надійшов лист ГУ ДПС у Черкаській області. 06.02.2023 року Жашківський районний суд Черкаської області ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду. 22.02.2023 року, 10.04.2023 року та 03.05.2023 року відбулись судові засідання за участю представників сторін. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] являється власницею земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9,4787 га, яка знаходиться на території Безпечнівської сільської ради Жашківського району Черкаської області, на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЯА №467580 від 25.07.2005р. (т.1 арк. с. 27), що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (т.1 арк. с. 18-22) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 арк. с. 23-24). 03.04.2013 року між [PERSON] (власницею) та [PERSON] (емфітевтом) був укладений договір про встановлення емфітевзису, предметом якого є земельна ділянка, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9,4787 га, яка знаходиться на території Безпечнівської сільської ради Жашківського району Черкаської області (т. 1 арк. с. 14-17). Договір посвідчений приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П., підписаний сторонами у її присутності. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] земельної ділянки. Договір встановлення емфітевзису від 03.04.2013 року зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером запису про інше речове право: 541134 (т.1 арк. с. 23-24). Листом від 25.02.2020 року начальник відділу у Жашківському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області повідомив, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 9,4787 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Безпечнівської сільської ради Жашківського району Черкаської області за межами населеного пункту, яка належить на праві приватної власності [PERSON] , не проводилася. Відповідно до розпорядження голови райдержадміністрації від 02.03.2005р. №40 «Про затвердження остаточного розміру та вартості земельної частки (паю) члена бувшого КСП «Безпечанське», вартість паю станом на 2013 рік з врахуванням щорічної індексації становить 90 617,10 грн. (т.1 арк. с. 46). Судом встановлено, що дочка [PERSON] - [PERSON] , яка померла [INFO] , мала тяжке захворювання та перебувала на довготривалому лікуванні (т.1 арк. с. 61-63, 69-70, 72, т.2 арк. с. 26-41, 42-46). Вказаний факт не є спірним між сторонами. Головне управління ДПС у Черкаській області листом від 20.12.2022 року повідомило, що за даними інформаційних систем ДПС, [PERSON] сплата земельного податку за вищевказану земельну ділянку не здійснювалася (т. 4 арк. с. 59). V. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення. Адвокат відповідача надав суду клопотання про повернення позовної заяви у зв`язку із відсутністю повноважень адвоката Процана Ю.Г. на підписання та подання позовної заяви до суду (т. 4 арк. с. 44-47). Вказана заява, зокрема, вмотивована тим, що наданий адвокатом Процаном Ю.Г. ордер на надання правової допомоги не містить відмітки «без обмежень». Крім того, в ордері зазначено, що правова допомога надається у Державних і недержавних установах, суді першої та апеляційної інстанції. Тобто, в ордері не зазначена конкретна назва суду. Також в ордері допущена помилка в написанні прізвища позивача (т. 1 арк. с. 83). Суд погоджується з доводом представника відповідача, щодо порушень при заповненні ордеру, проте суд звертає увагу, що справа неодноразово розглядалась судами всіх інстанцій за участю адвоката Процана Ю.Г., та жодного разу повноваження представника позивача не поставлено під сумнів. Положенням частини п`ятої статті 4 ЦПК України, яка гарантує право на судовий захист, передбачено, що жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 20.05.2020 року (справа № 9901/44/19) зазначила, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, позаяк доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист. Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права. У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції. Отже, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, залишення позову без розгляду з формальних підстав унеможливить доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про залишення клопотання про повернення позовної заяви без задоволення. VІ. Аргументи сторін та їх оцінка. За приписами ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. В свою чергу, ч. 1 ст. 417 ЦПК України встановлено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 395 ЦК України право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є одним із видів речових прав на чуже майно. Право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (частина перша статті 407 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору)). Строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років (частина перша статті 408 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору)). Відповідно до частин першої, четвертої та п`ятої статті 102-1 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України. Строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для сільськогосподарських потреб або для забудови не може перевищувати 50 років. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка Ї неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення Ї дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У частині першій статті 230 ЦК України зазначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, варто довести, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Відповідно до статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин, а також те, що правочин вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України потрібна сукупність зазначених умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання цих умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю двох зазначених елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Існування такої тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають впливати на особу так, що спонукатимуть її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину та інші обставини, для усунення або зменшення яких потрібно укласти такий правочин. Щодо визнання приватного нотаріуса неналежним відповідачем. Суди неодноразово зазначали, що нотаріуси не є особами, прав і обов`язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Частинами 2, 3 ст. 51 ЦПК України визначено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Суд звертає увагу, що змінити відповідача можливо лише за клопотанням позивача. Виключення ж особи з переліку співвідповідачів діючими нормами ЦПК України не передбачено. Встановивши, що позов подано до неналежного відповідача, суд відмовляє у задоволенні позову з цієї підстави. В даній справі приватний нотаріус заявлений як другий відповідач, але жодних вимог щодо нього позовна заява не містить. Враховуючи викладене, суд приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Щодо укладення правочину під впливом введення в оману. У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є не додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі № 489/3570/16-ц. Оскільки спірний договір було укладено в письмовій формі, підписано, що дає підстави вважати, що сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, як того вимагає цивільне законодавство України, і в даному випадку твердження позивача щодо підписання ним оспорюваного договору під дією обману позивачем не доведено. При попередньому розгляді справи суди першої та апеляційної інстанцій зазначили про не встановлення правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, викладених у статті 230 ЦК України. У постановах Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справах № 910/18603/19 та № 910/17988/19 зроблено висновок про те, що «під обманом потрібно розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю». В свою чергу, Верховний Суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій дослідили обставини справи та наявні у ній докази, надали оцінку доводам та аргументам обох сторін, урахували наведені положення законодавства та визнали недоведеними обставини, які би свідчили про введення позивача в оману відповідачем, сам факт обману, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, тому дійшли висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору на підставі статті 230 ЦК України. Такий висновок не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц (провадження № 61-37839св18), від 16 березня 2021 року у справах № 910/18603/19 та № 910/17988/19, щодо оцінки обставин укладення правочину під впливом введення в оману. Також Верховний Суд звернув увагу, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що позивач зазначала про укладення оспорюваного договору під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, що виключає можливість вчинення правочину під дією обману, оскільки за змістом статті 233 ЦК України особа вчиняє правочин добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через існування тяжких обставин. Щодо укладення правочину під впливом тяжкої обставини. Договір емфітевзису від 03 квітня 2013 року щодо земельної ділянки, площею 9, 4787 га, сторони уклали строком на 49 років з одноразовою сплатою власнику 10 000,00 грн. за користування цією ділянкою. Тоді як вартість паю станом на 2013 рік з врахуванням щорічної індексації становила 90 617,10 грн. Не є спірним між сторонами, що дочка позивача [PERSON] , яка померла [INFO] , була особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, мала тяжке онкологічне захворювання та перебувала на тривалому лікуванні, починаючи з 2001 року. У постанові Верховного Суду від 16 липня 2019 року у справі № 910/5906/18 зроблено висновок, зокрема про те, що тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких потрібно укласти такий правочин. Крім того, у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 918/598/18 зроблено висновок, зокрема про те, що ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки. Позивач, оспорюючи договір емфітевзису, зазначала, що договір укладено строком на 49 років, а плата за користування земельною ділянкою, в порівнянні з вартістю паю, є несправедливо малою - 10 000,00 грн. за увесь період користування цією ділянкою. Оспорюваний договір позивач змушена була укласти у зв`язку з важкою хворобою доньки, з метою фінансування лікування якої також укладалися кредитні договори. В судовому засіданні відповідач підтвердив, що йому було відомо про хворобу доньки позивача, він бажав придбати земельну ділянку, але на той момент це було неможливо, тому він запропонував укласти договір емфітевзису. В судовому засіданні приватний нотаріус Шелудько В.П. була допитана як свідок. Нотаріус пояснила, що договір є типовим, сторони його прочитали, питань не виникало. Ціна договору її не здивувала, тому що, як пояснила нотаріус, такі договори часто укладають родичі, щоб офіційно зафіксувати право користування землею. Проте пояснила, що їй було відомо, що [PERSON] та [PERSON] не є родичами. Нотаріус підтвердила, що, зазвичай, вартість оренди землі є значно вищою. Таким чином, суд вважає доведеним, що позивач уклала правочин на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки потребувала кошти на лікування доньки, а відповідач скористався такою обставиною. При цьому, як встановлено судом, відповідач навіть не сплачував земельний податок за землю, якою користувався. Щодо строків позовної давності. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженнівідповідним майном. У відповідності до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки позивачем заявлено негаторний позов, який стосується порушення його права щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном, даний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Проте, на вимоги щодо відшкодування збитків строк позовної давності розповсюджується. За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість відшкодування збитків позивача у вигляді неотриманого доходу за період у три роки до дня звернення до суду. Щодо відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. За приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Позивач розрахував суму збитків у вигляді неотриманої орендної плати виходячи з 3 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка складає 318 920,34 грн. Таким чином, річна сума виплат складає 9 567,61 грн. за рік та 28 702,83 грн. за три останніх роки до дня звернення до суду. Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що вартість емфітевтичного права складає 10 000,00 грн, які відповідач сплатив на користь позивача, оскільки, як встановлено судом, умови договору є невигідними, правочин вчинено під впливом тяжкої обставини. Суд звертає увагу, що згідно доповіді міністра аграрної політики М. Сокольського станом на 1 січня 2021 року середня річна плата за оренду 1 га земельних часток (паїв) складала 1 746 грн., що становить 8% від нормативної грошової оцінки в середньому по Україні. Таким чином, на думку суду, вимоги позивача щодо визначення розміру орендної плати виходячи з 3% нормативної грошової оцінки земельної ділянки є розумним та обґрунтованим. Також, позивач просила стягнути на її користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. Згідно із ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи, що вказана сума позивачем не обґрунтована, але факт завдання моральної шкоди сторонами по справі під сумнів не поставлено, суд вважає, що розумним та справедливим буде стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. VІІ. Розподіл судових витрат. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу разом із позовною заявою позивачем надано ордер на надання такої допомоги, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію договору про надання правової допомоги. В подальшому надано відповідний розрахунок, чеки на підтвердження понесених витрат. Відповідачем сума витрат на професійну правничу допомогу під сумнів не поставлено. Таким чином, на відповідача покладаються судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial