Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого покликався на те, що згідно до кредитного договору № IFIHGA0000000003, укладеного 13.08.2008 між позивачем та відповідачем [PERSON] , остання отримала кредит у розмірі 37975,30 дол США., зі сплатою відсоткової ставки до 13.08.2028. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала в повному обсязі у зв`язку з чим наявна заборгованість по кредиту, а приватним нотаріусом винесено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки від 04.03.2019. Після звернення стягнення, з 06.03.2019 по 06.02.2022 за відповідачем перед позивачем наявна заборгованість у розмірі 2725,16 дол США у вигляді 3% річних від простроченої суми, яку позивач разом із понесеними судовими витратами по справі просить стягнути з відповідача в гривневому еквіваленті. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак подав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив справу розглядати у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає наступне. Згідно з ст. 5 ЦПК України\~ здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 13.08.2008р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № IFIHGA0000000003 (а.с.10-13), згідно до якого остання отримала кредит у розмірі 37975,30 дол США, що підтверджується видатковим касовим ордером. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В ст. 530 ЦК України вказано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною першою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України). 04.03.2019 приватним нотаріусом Бондар І.М. винесено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором № IFIHGA0000000003, укладеним 13.08.2008 (а.с.4). Отож позивач вважає, що прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 31045,09 дол США і оскільки, з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договорам за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у виконавчому написі від 04.03.2019 року, тобто за період з 13.08.2008 року по 16.10.2018 року, то за період після винесення виконавчого напису від 04.03.2019 року, з 06.03.2019 по 06.02.2022 року відповідач має заборгованість у розмірі - 2725,16 дол США, яка складається з 3 % річних від простроченої суми в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України, а винесення виконавчого напису від 04.03.2019 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. При цьому суду не було надано належним чином завірені копії всіх документів, які стали підставою для вчинення виконавчого напису, матеріали справи не містять жодного доказу чи обґрунтованого аргументу на спростування суми заборгованості позичальника перед кредитором станом на дату вчинення виконавчого напису, при цьому\~ відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно було існувати на момент звернення і так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна була існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Виконавчий напис - це безумовна вимога про виконання зобов`язаною особою свого договірного обов`язку, що підлягає примусовому виконанню. Цей напис є позасудовою формою реалізації юрисдикційного захисту, що застосовується у нотаріальному порядку. Однак, наявність виконавчого напису за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами. Тобто саме по собі вчинення виконавчого напису, виконання якого не здійснено вчасно, не припиняє зобов`язальних правовідносин між сторонами договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Вказуючи, що з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором, позивач не надає суд доказів у підтвердження цих посилань. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Так,\~\~ Верховний Суд акцентував увагу на наступному: «Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Одночасно Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зробив також правові висновки щодо позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя (Постанова Верховного Суду від 3 серпня 2022 року у справі № 756/10266/15-ц (провадження № 61-1710св22) «У ч. 4 ст. 591 ЦК України міститься загальне правило: якщо одержана від реалізації предмета застави сума не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми ст. 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання в повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують у межах тих самих зобов`язальних правовідносин. Та обставина, чи залишилася після вказаного позасудового врегулювання фактично невиконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має. Такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності його дій.» Суд звертає увагу на наявність у позовній заяві викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування і вважає, що позивачем не доведено належними доказами наявність достатніх правових підстав для задоволення заявлених вимог позову. За таких обставин, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність, розумність і співмірність, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed