Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

заявниця [PERSON] через свого представника адвоката Гуртову Т.І. звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва із заявою, в якій просила встановити факт народження дитини жіночої статі, яка народилась [INFO] в м. Сімферополь АРК у матері [PERSON] , громадянки України. В обґрунтування заяви зазначено, що заявниця є матір`ю дитини жіночої статі, [INFO] , яка народилась в м. Сімферополь АРК. В шлюбних відносинах на території України заявниця не перебуває, але 30.11.2018 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON] 29.12.2022 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Заявник вказує, що отримати свідоцтво про народження у відділі державної реєстрації актів цивільного стану не може, оскільки, факт народження відбувся на тимчасово окупованій території України. Встановлення факту народження дитини необхідно заявниці для отримання свідоцтва про народження та відповідної реєстрації дитини у встановленому законом порядку. Посилаючись на викладене, заявник вимушена звернутись до суду із даною заявою. Заявниця та її представник в судове засідання не з`явились. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. В заяві просили розглянути справу без їх участі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] народилась [INFO] в м. Феодосія АР Крим, що підтверджується копією паспорта. Заявниця вказує, що у шлюбних відносинах на території України не перебуває, однак, 30.11.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб на непідконтрольній території України в м. Феодосія АРК. [INFO] у заявниці народилась донька [PERSON] , про що на території АРК було видано свідоцтво про народження. Згідно даних, зазначених в копії свідоцтва про народження, - батьком дитини є [PERSON] , [INFO] , громадянин Російської Федерації, а матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] , громадянка Російської Федерації. Поруч із цим, в прохальній частині заяви заявниця не вказує відомості про батька дитини, як і не вказує дані (прізвище, ім`я та по батькові) дитини. Крім того, відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого на непідконтрольній Україні території, було встановлено, що 29.12.2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Сторона заявника вказує, що отримати свідоцтво про народження дитини на території України не вбачається можливим, однак, доказів належного звернення із відповідною заявою до компетентних органів про проведення державної реєстрації народження дитини на території України, та, відповідно, відмови цих органів у такій реєстрації до заяви долучено не було. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність вимог заяви, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Згідно п. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Заявницею та її представником не надано суду достатніх доказів, відповідно до яких суд міг дійти висновку про доведеність її вимог, зокрема, в частині того, що відомості про батька дитини відсутні. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Крім того, статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozеr v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має грунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ. З огляду на ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Як вже зазначалося вище, стороною заявника не було надано суду доказів звернення до відповідного відділу реєстрації актів цивільного стану на території України, та, відповідно, відмови цього відділу у проведенні реєстрації народження дитини із посиланням на вимоги закону. Статтею 315 ЦПК України визначено, що судом може бути встановлено факти, що мають юридичне значення, тобто такі, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 3 ст. 317 ЦПК України, у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Згідно із ч. 1 ст. 318 ЦПК України, в заяві про встановлення факту народження має бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, заявниця надала до суду копію свідоцтва про народження, виданого на непідконтрольній території. Крім того, при наданні оцінки свідоцтву про народження дитини, як доказу, приймається до уваги те, що хоча такий документ не є юридично дійсним, але він може підтверджувати, що певна установа, яка не діє у відповідності з українським законодавством, але de facto існує на окупованій території, зареєструвала факт народження певної особи. Суд звертає увагу, що сам по собі факт перебування заявниці на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і встановлення законом особливого порядку розгляду заяв про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, не є безумовною підставою для встановлення такого факту та не звільняє заявника від надання суду належних доказів на підтвердження своїх вимог. Крім того, варто вказати на те, що за приписами ч. 3 ст. 317 ЦПК України в рішенні про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути вказані встановлені судом дані про батьків дитини. Згідно зі ст. 133 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини. Проте, звертаючись до суду із вказаною заявою, заявник не залучила до участі у розгляді справи батька дитини, як і не надала доказів фактичної відсутності у дитини батька та не довела те, що вона є одинокою матір`ю. Так, у свідоцтві про народження дитини [PERSON] зазначається про те, що батьком дитини є [PERSON] , [INFO] , громадянин Російської Федерації, що свідчить про суперечливість наданих суду документів про батька дитини. Відомості про дитину та її батьків, зазначені в заяві, не співпадають з відомостями, зазначеними в свідоцтві про народження дитини, відомості щодо батьків дитини не співпадають з відомостями, які просить встановити заявниця. З огляду на вказані розбіжності, суд позбавлений можливості встановити факт народження дитини та ухвалити рішення у справі про задоволення заяви за пред`явленими вимогами. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи обґрунтування вимог заяви не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, стороною заявника не доведено достатніми доказами факт народження дитини, доказів на підтвердження можливості внесення відомостей про батька дитини, в порядку ч. 1 ст. 135 СК України, суду не надано, а відтак в задоволенні вимог заяви слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed