Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

в.о. керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області Юрій Гаврилов в інтересах держави в особі Кирилівської селищної ради Мелітопольського району Запорізької області звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 2320355400:11:002:0100, укладений 03.08.2010 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 03.08.2010 нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Тимченко Є.С., зареєстрований у реєстрі за № 592, припинивши право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0100, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1149870523203, номер запису про право власності 18610549; зобов`язати [PERSON] повернути у власність територіальної громади смт. Кирилівка Мелітопольського району в особі Кирилівської селищної ради Мелітопольського району Запорізької області земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0100, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що підпунктом 1.6 пункту 1, підпунктом 2.6 пункту 2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 № 27 затверджено технічну документацію із землеустрою, що посвідчує право на земельну ділянку площею 0,1000 га, надану у власність [PERSON] для дачного будівництва в [ADDRESS] . 03.08.2010 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Тимченко Є.С., зареєстрованого в реєстрі за № 592. При винесенні постанови Запорізького апеляційного суду від 22.09.2021 у справі № 330/1107/18, судом зроблено висновок, що судом першої інстанції не досліджено схему прив`язки земельної ділянки до берегової лінії Азовського моря, Генеральний план смт. Кирилівка, документацію із землеустрою та безпідставно не взято до уваги висновок експерта від 27.10.2020 № 16105/20-41, згідно з яким спірна земельна ділянка знаходиться у межах прибережної захисної смуги Азовського моря та його лиманів. Надання у власність [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки, яка перебуває у межах прибережної захисної слуги Азовського моря, суперечить вимогам законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин. Рішенням Кирилівської селищної ради від 09.10.2003 та рішенням Запорізької обласної ради від 29.09.2004 затверджено Генеральний план смт. Кирилівка. Факт знаходження станом на 2010 рік спірної земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги підтверджується відповідним висновком експерта від 27.10.2020 № 16105/20-41, який складено за результатами проведення експертного дослідження, ініційованого відповідачем у справі 330/1107/18 самим відповідачем - [PERSON] . Враховуючи місце розташування ділянки у прибережній захисній смузі,з огляду на вимоги частини другої статті 59 та частини другої статті 56 ЗКУ, земельна ділянка 2320355400:11:002:0100 належить до речей, що обмежені у цивільному обороті. Відносно земельної ділянки діють обмеження щодо її передачі у приватну власність та використання, визначені статтями 88-90 Водного кодексу України та статтями 59-62 Земельного кодексу України, оскільки вона розташована у межах прибережної захисної смуги Азовського моря та Утлюцького лиману. На момент передачі земельної ділянки у власність, вона належала до категорії земель водного фонду. Оскільки рішення сесії Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 № 27 в частині передачі земельної ділянки у власність [PERSON] визнано незаконним та скасовано, договір дарування земельної ділянки від 03.08.2010 підлягає визнанню недійсним. Земельна ділянка перебуває в межах смт. Кирилівка та у силу положень статті 83 Земельного кодексу України є власністю територіальної громади смт. Кирилівка, у зв`язку з чим має бути повернута [PERSON] її власнику - територіальній громаді смт. Кирилівка в особі Кирилівської селищної ради. Кирилівська селищна рада не зверталася до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку. Відповідачів не мали перешкод у доступі до законодавства, могли і повинні були знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги Азовського моря, має особливий правовий режим її використання та забудови, а тому вибула з володіння територіальної громади з порушенням вимог закону, що ставить під сумнів добросовісність [PERSON] та [PERSON] під час набуття права власності на земельну ділянку. Таким чином, дії відповідачів порушують як інтереси держави, так й інтереси територіальної громади смт. Кирилівка. Співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] відзиви на позов не подали. Ухвалами Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2023 справа та заява про забезпечення позову передана за підсудністю Ленінському районному суді м. Запоріжжя. Ухвалою від 25.10.2023 за заявою позивача накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 2320355400:11:002:0100, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1149870523203, номер запису про право власності - 18610549. Ухвалою від 02.11.2022 відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду у загальному провадженню та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 21.02.2023 закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. Прокурор Лисенко І.С. позов та обставини, якими він обґрунтований, підтримала. Проти заочного вирішення справи не заперечувала. Представник позивача Кирилівської селищної ради Мелітопольського району Запорізької області в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі. Співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились. Були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки не повідомили. Враховуючи те, що співвідповідачі були належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, не з`явились в судове засідання без повідомлення причин, відзиви не подали, а прокурор та позивач не заперечують проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини першої статі 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статей 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 03.08.2010 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Тимченко Є.С., зареєстрований в реєстрі за № 592. Відповідно до пункту 1 вказаного Договору [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у власність в дарунок земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , для ведення індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер 2320355400:11:002:0100. Згідно з пунктом 2 зазначеного Договору дар сторони оцінили в 51 174,31 гривні. Право власності дарувальника на згадану земельну ділянку належало йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 900393, виданого на підставі рішення Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області № 27 від 18.05.2010 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування на землю, договорів оренди землі за № 011026400371, що підтверджується витягом з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру серії ААА № 148428. Постановою Запорізького апеляційного суду від 22.09.2021 у справі № 330/1107/18 за позовом керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави до Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку, скасоване рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 08.02.2021 у цій справі. Позов задоволено частково. Визнано незаконними та скасовані підпункт 1.6 пункту 1, підпункт 2.6 пункту 2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 № 27, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яку надано у власність [PERSON] для індивідуального дачного будівництва, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині позовних вимог відмовлено. Постанова Запорізького апеляційного суду від 22.09.2021 у справі № 330/1107/18 набрала законної сили 22.09.2021. В мотивувальні частині вищевказаної постанови встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах прибережної захисної смуги Азовського моря та віднесена до земель водного фонду. Також, встановлена незаконність отримання [PERSON] та [PERSON] у приватну власність спірної земельної ділянки водного фонду. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з інформаційною довідкою з ДРРП від 30.07.2022 № 306212036 на підставі договору дарування земельної ділянки від 03.08.2010, посвідченого приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Тимченко Є.С., зареєстрованого в реєстрі за № 592, власником земельної ділянки [ADDRESS] є [PERSON] . Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення. Враховуючи вказане, а також те, що зміна власника земельної ділянки водного фонду можлива лише у випадку, визначеному у частині другій статті 59 ЗК України, суд вважає, що для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику визнання недійсним державного акта не є необхідним. Аналогічний висновок містять постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 124). Загальний суспільний інтерес у контролі за використанням зайнятої прибережною захисною смугою земельної ділянки за її цільовим призначенням для гарантування безпеки довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає над приватним інтересом у заволодінні такою ділянкою у власність з метою розміщення приміщень адміністративно-побутового призначення. З урахуванням викладеного, оскільки підпункт 1.6 пункту 1, підпункт 2.6 пункту 2 рішення сесії Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 № 27, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яку надано у власність [PERSON] для індивідуального дачного будівництва, розташовану за адресою: [ADDRESS] , визнані незаконними та скасовані постановою Запорізького апеляційного суду від 22.09.2021 у справі № 3320/1107/18, співвідповідач [PERSON] не набув право власності на спірну земельну ділянку. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У частині першій статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України також визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено, що 03.08.2010 між співвідповідачами [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , для ведення індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер 2320355400:11:002:0100, що стало підставою для реєстрації за співвідповідачкою [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Проте, як вже було встановлено судом вище, дарувальник спірної земельної ділянки [PERSON] на момент укладення спірного правочину не набув право власності на спірну земельну ділянку, а отже він не мав права на безоплатну передачу спірної земельної ділянки у власність співвідповідачки [PERSON] . Крім цього, отримання у приватну власність спірної земельної ділянки водного фонду є незаконною, оскільки не відповідає вимогам статті 59 ЗК України. Суд встановив, що зміст спірного договору дарування суперечить статтям 717 ЦК України, статті 59 ЗК України, а також інтересам держави та суспільства, а отже наявні підстави для визнання його недійсним. Згідно зі статтею 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна особа із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено статтею 391 ЦК України. Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Позовні вимоги про визнання недійсним спірного договору дарування земельної ділянки та повернення спірної земельної ділянки у сукупності направлені на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні комунальною власністю та охоплюються єдиним способом захисту, визначеним статтею 391 ЦК України та частиною другою статті 152 Земельного кодексу України, та є засобами реагування на триваюче порушення права комунальної власності. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Таким чином, фактичне поновлення державних інтересів можливе саме шляхом повернення земельної ділянки власнику. Спірна земельна ділянка перебуває в межах смт Кирилівка та в силу положень статті 83 Земельного кодексу України є власністю територіальної громади смт Кирилівка, у зв`язку з чим має бути повернута [PERSON] її власнику - територіальній громаді смт Кирилівка в особі Кирилівської селищної ради. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (частина перша статті 50 Конституції України). Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц та від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц зазначила, що заняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного та Водного кодексів України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності державної чи відповідної територіальної громади. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. Суд, оцінивши усі докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, враховуючи задоволення позову, суд вирішує питання про стягнення зі співвідповідачів на користь позивача судового збору, сплаченого позивачем за подачу позову та заяви про забезпечення позову, в сумі 6 202,50 гривні в рівних частках - по 3 101,25 гривні з кожного. Відповідно до частини сьомої статті 158 ЦПК України заходи забезпечення позову у виді зупинення стягнення за оскаржуваним виконавчим написом продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: approved