Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

30.01.2023 [PERSON] звернувся до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 5100 гривень. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 28.10.2022 поліцейською Самбірського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, сержантом поліції Мигою В.В. була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі серії EAP №6088482, в якій зафіксовано, що він, [PERSON] , 28.10.2022 року о 14 годині 48 хвилин по вул. Чорновола в м.Самбір керував автомобілем марки «Audi Q7», номерний знак [NUMBER] , обладнаним засобами пасивної безпеки, був не пристебнутий ременем безпеки. У зв`язку з цим його було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. Зазначає, що 01.11.2022 року він звернувся до Старосамбірського районного суду Львівської області з позовом про скасування даної постанови та 22.12.2022 року судом було винесено рішення, яким суд скасував постанову серії EAP №6088482 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення. Вказує, що внаслідок неправомірних дій працівника поліції йому було завдано моральну шкоду, оскільки він морально страждав з приводу таких дій, не міг реалізувати своє право на інформацію та чесне ім`я, у зв`язку з притягненням до адміністративної відповідальності вимушений був докладати додаткових зусиль для поновлення свого права на інформацію та чесне ім`я, в порядку, встановленому цивільно-процесуальним законодавством, звертатися до суду за захистом своїх прав. Завдану йому моральну шкоду оцінює у 5100 гривень та просить сягнути з відповідача. Також просить стягнути з відповідача сплачені ним судові витрати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2023 дану справу передано для розгляду судді Кушніру А.В. Ухвалою судді від 13.02.2023 відкрито провадження у даній справі та ухвалено розгляд справи провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 10.03.2023 від представника відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області Лазорко І. надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що ГУ НП у Львівській області не визнає позовні вимоги [PERSON] та просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування заперечень покликається, зокрема, на те, що позивач у позовній заяві не навів жодних доказів щодо характеру, глибини та тривалості страждань. Це питання, відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 № 53/5 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 3 листопада 1998 р. за № 705/3145, повинно вивчатися шляхом проведення психологічної експертизи, якою визначається наявність моральної шкоди та можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання. Відповідно до чинного законодавства, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджені іншими засобами доказування. Тобто, відповідно до ст.102 ЦПК України (Вимоги до висновку експерта) висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом, то його не можуть замінити голослівні твердження позивача або його власноручний розрахунок моральної шкоди без належних підтверджень. Проте жодної експертизи на підтвердження отримання позивачем фізичних чи душевних страждань не проводилося. Вказує, що суд під час розгляду справи визначає, яка саме моральна шкода була завдана особі, та чи взагалі можна обставини, на які посилається позивач, вважати моральною шкодою. Відсутність принаймні одного з вказаних вище елементів виключає можливість покладення відповідальності на конкретного суб`єкта - ГУНП у Львівській області. У позові [PERSON] не доведено наявності вини їх установи, безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними, на думку позивача, діями їх установи та заподіяною моральною шкодою. Звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів, які встановлюють, що йому було заподіяно фізичний біль та страждання, які він зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Також не було подано доказів, які б вказували на те, що позивач пережив душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього самого, членів його сім`ї чи близьких родичів. У позові не наведені будь-які докази, що підтверджували б приниження честі та гідності, а також ділової репутації. [PERSON] не надав суду необхідних, належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що стосується відшкодування саме моральної шкоди у розмірі 5 100 грн., а тому необхідно відмовити в задоволені позову повністю. Крім того зазначив, що відділи (служби) реагування патрульної поліції ГУНП у Львівській області не є органами дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду та не виконує їхні функції. Тому посилання Позивача в позовній заяві на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є безпідставним та даний Закон не поширюється на дані спірні правовідносини. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області у судове засідання не з`явився, був своєчасно і належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, а також від нього не надходило клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи у його відсутності. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, з огляду на таке. Судом встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі серії EAP №6088482 від 28.10.2022, винесеною поліцейською Самбірського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області Мигою В.В., позивача [PERSON] , було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. (а.с.5). Згідно даної постанови зазначено, що [PERSON] 28.10.2022 року о 14 годині 48 хвилин по вул. Чорновола в м.Самбір керував автомобілем марки «Audi Q7», номерний знак [NUMBER] , обладнаним засобами пасивної безпеки та був не пристебнутий ременем безпеки, чим порушив п.2.3 в ПДР - порушення правил користування ременями безпеки. Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 22.12.2022 позовну заяву [PERSON] задоволено частково, скасовано вищевказану постанову серії ЕАР №6088482 від 28.10.2022, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 121КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 247КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, стягнуто судові витрати, в решті вимог відмовлено (а.с.6-10). Вказане рішення суду набрало законної сили 24.01.2023. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в статті 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України та Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У даній справі, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Вказані правові висновки викладено у Постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, провадження № 61-19000сво18, Постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20, провадження № 61-2647св21. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення(пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19). Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 289/2110/21 та постанові Верховного Суду від 14.09.2022 у справі № 759/7630/22. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Вказана правова позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підставі наведеного вище, суд приходить висновку, що винесення відносно позивача постанови про адміністративне правопорушення та здійснення відносно нього провадження у справі про адміністративне правопорушення, а також необхідність доводити свою невинуватість в суді, свідчить про спричинення позивачу моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує доводи позивача про незручності, що виникли внаслідок порушення його прав. При цьому суд виходить з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єкта владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. Разом з тим, суд зауважує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Враховуючи наведене, суд вважає можливим стягнути з Державного бюджету України на користь позивача компенсації моральної шкоди в розмірі 1000 грн, що на думку суду, відповідає принципам розумності та справедливості та не призведе до безпідставного збагачення позивача, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Щодо судових витрат, то суд зазначає, що в силу п.13 ч.2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Outcome: partial