Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

[PERSON] (надалі \~ «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] \~ (надалі \~ «Відповідач») про стягнення боргу\~ в сумі 215 752,50 грн., що складається з 2 500 доларів США основного боргу та 3 075 доларів США 3% за кожен день прострочення згідно розпики. Позовні вимоги мотивовано тим, що 14 листопада 2022 року\~ між Позивачем та Відповідачем [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів на суму 2500,00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути до 14.02.2023 року, чого ним зроблено не було, в результаті чого\~ Позивач звернувся до суду з даним позовом. У зв`язку з не виконанням обов`язку щодо повернення коштів Позивачем розраховано суму 3% від простроченої суми за коден день прострочення, як це передбачено умовами розписки, і яку Позивач також просить стягнути з Відповідача. Представником\~ позивача подано заяву про розгляд справи у їх відсутності, просила\~ позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Відзиву на позов від Відповідача до суду не надходило. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи.\~ Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.\~ Згідно пункту першого частини другої статті 11 Цивільного Кодексу України (надалі «ЦК України»), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Статтею 1046 ЦК України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 14 листопада 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого Відповідач виступав позичальником, а Позивач позикодавцем. Згідно умов договору [PERSON] підтвердив отримання\~ від [PERSON] 2 500,00 доларів США строком на трим місяці та зобов`язувався сплачувати кожного місяця по 833,00 долари США. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який\~ посвідчує\~ передання\~ йому\~ позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики Відповідачем надано Позивачу письмову розписку від 14 листопада 2022 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с.33). В силу ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначено в позовній заяві, Позивач свої зобов`язання за договором позики виконав, передавши Відповідачу грошові кошти в сумі 2500,00 доларів США. Натомість, Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів за договором не\~ виконував, тому 23.02.2023 року Позивачем було ініційовано надіслання на адресу Відповідача досудової претензії з метою мирного врегулювання спору. Однак на вказану претензію не було отримано відповіді, оскільки лист надісланий в інтересах позивача був повернутий у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Крім того, за умовами договору позики від 14 листопада 2022 року у разі прострочення виконання зобов`язань за договором [PERSON] зобов`язався сплатити 3% від суми позики за кожен день прострочення, про що зазначено у\~ розписці. Згідно статті 525 Цивільного кодексу, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов\~ договору\~ та\~ вимог\~ цього\~ Кодексу,\~ інших актів цивільного законодавства,\~ а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового\~ обороту\~ або\~ інших\~ вимог,\~ що\~ звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язаннівстановлений строк (термін) йоговиконання, то вонопідлягаєвиконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у встановлений договором строк. Як зазначено в позовній заяві Позивачем та не спростовано Відповідачем, [PERSON] неналежно виконувалися зобов`язання щодо повернення коштів за договором позики, оскільки станом на час звернення до суду не повернуто отриманої в позику суми. У зв`язку з цим Позивач звернувся о суду з даним цивільним позовом про стягнення з\~ [PERSON] суми позики у розмірі 2500 доларів США та сплатити 3% від суми позики за кожен день прострочення в сумі 3 075 доларів США, а всього 5 575 доларів США. Станом на 27.03.2023 року сума заборгованості 5 575 доларів США становить в гривневому еквіваленті 215 752,50 грн., яку Позивач просить стягнути з Відповідача. Належних доказів, які б спростовували вищевказану обставину неповернення [PERSON] коштів у розмірі 2500,00 доларів США на користь [PERSON] . Відповідачем Суду не надано. Докази на підтвердження того, що вказаний договір позики (розписку) від 14 листопада 2022 року оскаржувалося [PERSON] у встановленому законом порядку (шляхом предявлення вимог про визнання правочину недійсним, удаваним тощо) Суду з боку Відповідача не надано. В постанові ВСУ від 15.11.2015 року в справі №6-1967 цс 15 вказано,\~ що своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція міститься у Постанові Верховного суду України від 02.07.2014 року в справі №6-79 цс 14, в якій Верховний суд зазначив, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей». Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 194/1126/18, та у постанові від 08 жовтня 2020 року зазначив, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Отже, будь-яких доказів, які б спростовували доводи Позивача щодо наявності у Відповідача заборгованості за вищевказаним договором позики, Відповідачем не надано. При укладенні договору позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови таких договорів, а саме: розмір позики та строк її повернення. Таким чином вказаний договір позики вважається укладеними та підлягає до виконання. Відповідно до розписки\~ Позивач виконав зобов`язання перед Відповідачем та надав кошти в борг, в той час як зобов`язання позичальника виконані в повному обсязі не були. За таких обставин позовні вимоги щодо стягнення з Відповідача суми заборгованості в\~ розмірі\~ 2500,00 доларів США,\~ є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. В частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача передбаченої умовами розписки неустойки у розмірі 3% від суми позики за кожен день прострочення в сумі 3 075 доларів США, Суд зауважує наступне. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З 24 лютого 2022 року та станом на час розгляду справи в Україні продовжує діяти воєнний стан, вказана обставина є загальновідомою. Позивачем нараховано суму неустойки за період з 15.02.2023 року по 27.03.2023 року, тобто на період дії воєнного стану. Відтак, враховуючи положення пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України Суд не вбачає підстав для стягнення з Відповіджача на користь Позивача суми неустойки в розмірі 3 075 доларів США, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Зважаючи на вищевикладене, Суд приходить до висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості за договором позики в розмірі 2500,00 дларів США, визначивши еквівалент даної суми у національній валюті станом на чс винесення судового рішення. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Судові витрати слід розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі вищенаведеного, відповідно до На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 612, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України,

Outcome: partial