Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

Літвінова 11.10.2022р. звернулася до суду з даним позовом у якому просила суд визнати причину пропуску строку на звернення до суду поважною та поновити строк, визнати її звільнення з посади прибиральника автотранспортного відділення центру забезпечення управління Національної поліції в Одеській області незаконним, скасувати Наказ №648 о/с від 01.04.2022р. про її звільнення та поновити на зазначеній посаді. Позов вмотивовано тим, що вона була звільнена на підставі ст.40ч.1п.4 КЗпП України, а її відсутність на робочому місці була викликана необхідністю евакуації своєї родини (доньки та онуків) до Польщі, а тому вважає таку відсутність пов`язаною з поважними причинами, а звільнення незаконним. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, подавши відповідний відзив, посилаючись на те, що [PERSON] була звільнена на підставі доповідної записки начальника управління головної інспекції ГУНП в Одеській області від 30.03.2022р., з вказаний наказом вона була обізнана у квітні 2022р. Однак, позов [PERSON] подано через 6 місяців після звільнення, тобто з прощенням строку позовної давності, тоді як повинна була у місячний строк, тому просив залишити позов без розгляду та проводи засідання без його участі. У судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали, просили його задовольнити. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач до звільнення працювала на посаді прибиральника автотранспортного відділення центру забезпечення управління Національної поліції в Одеській області. З 24.02.2022р. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. в Україні введено воєнний стан. Наказом від 01.04.2022р. №648 о/с позивача, на підставі ст.40ч.1п.4 КЗпП України, звільнено з посади прибиральника автотранспортного відділення центру забезпечення управління Національної поліції в Одеській області, яку вона обіймала до цього. Також встановлено, що позивач виїхала за межі України 9.03.2022р. (а.с.9-10) і до часу видачі оспорюваного Наказу в Україну не повернулася. Дізнавшись про своє звільнення позивач звернулася до відповідача із відповідною заявою у якій просила переглянути її звільнення і вказала підстави виїзду за межі України (а.с.16), на що отримала відповідь відповідача від 04.05.2022р. (а.с.17). До суду з даним позовом позивач звернулася тільки 11.10.2022р. За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (ч. 1\~ст. 147 КЗпП). Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин (п. 4 ч.1 ст.40КЗпП України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі N 235/5659/20 зазначено, що: "прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності". Враховуючи, що у судовому засіданні встановлені обставини відсутності позивача на робочому місці у робочий час з 09.03.2022р. і до часу винесення оспорюваного Наказу та поважних причин її відсутності на робочому місці судом не встановлено, суд доходить висновку, що позивач допустила прогул, а отже у відповідача були підстави для її звільнення із займаної відповідно до п.4 ч.1\~ст.40 КЗпП України. Згідно ст.233ч.1-2 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Згідно ч. 1\~ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В пункті 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~зазначено, що «встановлені статтями\~228,\~223 КЗпП\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк». Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого ч. 1\~ст. 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами. У зв`язку з вищевикладеним, та на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку, встановленого ч. 1\~ст. 233 КЗпП України, позивачем не надано та судом не встановлено. Оскільки позивачем пропущений встановлений ч. 1\~ст. 233 КЗпП України\~місячний строк звернення до суду без поважних причин, підстави для поновлення якого відповідно до\~ст. 234 КЗпП України\~відсутні, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. До посилань сторони позивача на поважну причину пропуску строку позовної давності у даному спорі, як то на факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду позивачем у встановлені Законом строки, не можна безумовно вважати поважною підставою для поновлення процесуального строку. Крім цього, позивач, як на підставу до поважності причин пропуску строку звернення до суду посилалася на те, що доглядала за [PERSON] , який є її співмешканцем і який переніс інфаркт, однак доказів цьому (що він є її співмешканцем) суду не надала, тому суд до таких посилань ставиться критично. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed