Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до ордеру від 30.04.1988 року на сім`ю з 4 осіб була надана квартира [ADDRESS] . Вказана квартира не приватизована, складається з однієї кімнати. 09.10.2007 року шлюб між сторонами було розірвано. З 2008 року відповідачка у квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує. [INFO] дочка сторін по справі [PERSON] померла. 13.11.2019 року [PERSON] здійснила аварійне відкриття дверей квартири і змінила замки, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.10.2021 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, усунуто перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення позивача до квартири [ADDRESS] . Примусове виконання судового рішення відбулося 12.07.2022 року. Після вселення до квартири позивачем було зафіксовано, що квартиру доведено до незадовільного стану і подальше проживання в ній неможливо без проведення ремонту. Станом на 12.07.2022 року відповідачка у спірній квартирі не проживала вже більше 6 місяців. Зазначені дії відповідача свідчать про систематичне нехтування вимогами закону, порушення прав позивача, неналежне використання житлового приміщення і доведення його до незадовільного стану, а також відсутність у квартирі понад строк, передбачений ст.. 71 ЖЕ України. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . 28.12.2022 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача вказує про те, що відповідач зареєстрована та проживає у спірній квартирі з 1990 року. Час від часу відповідачка їздить до с. Липки Попільнянського району Житомирської області для догляду за своєю мамою похилого віку, яка з 19.01.2019 року потребує стороннього догляду. Позивач також зареєстрований у спірній квартирі, але не проживає у ній. Позивач постійно чинить відповідачці перешкоди у проживанні у спірній квартирі, звертався до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, але позов був залишений без розгляду. Враховуючи те, що спірна квартири є єдиним житлом для відповідачки, підстав для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщення, немає, представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.03.2023 року цивільну справу № 754/6970/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та виселення об?єднано в одне провадження із цивільною справою № 754/8371/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення. Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] з 1990 року. Час від часу відповідачка їздить до с. Липки Попільнянського району Житомирської області для догляду за своєю мамою похилого віку, яка з 19.01.2019 року потребує стороннього догляду. Позивач також зареєстрований у спірній квартирі, але не проживає у ній. Позивач постійно чинить відповідачці перешкоди у проживанні у спірній квартирі, звертався до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням. 20.07.2022 року позивачка повернулась від своєї мами і не могла потрапити до квартири, оскільки на вхідних дверях були замінені замки, у зв`язку з чим нею була викликана поліція. Позивачка намагалась зв`язатися з відповідачем, але так і не змогла цього зробити. Оскільки іншого житла позивачка у м. Києві не має, вона вимушена була повернутися до своєї мами у с. Липки. 20.08.2022 року позивачем було направлено відповідачу вимогу про усунення перешкод у користуванні житлом, надання їй доступу до квартири, але до цього часу вимогу не виконано. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення до вказаної квартири. 25.11.2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позов [PERSON] . Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача вказує про те, що відповідач не заперечує проти того, щоб передати позивачці ключі від квартири, але всі намагання представника зв`язатися з нею не дали результату. Також представник зазначає, що позивачкою не надано належних доказів для підтвердження того, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою. Позивачка у квартирі не проживає, квартплату та комунальні послуги не сплачує. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити. 09.12.2022 року до суду надійшла Відповідь представника позивача на відзив, в якій представник вказує, що позивачкою надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою. Спірна квартира є єдиним житлом позивачка і вона не має можливості на даний час користуватися нею. На підставі викладеного представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги [PERSON] , просив їх задовольнити, а також відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Представник відповідачки у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] та повністю підтримала позовні вимоги [PERSON] . Представник третьої особи - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить проводити розгляд справи в його відсутність. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що відповідно до ордеру № 02205 від 30.04.1988 року на сім`ю з чотирьох осіб була надана квартира [ADDRESS] . Вказана квартира неприватизована, належить до державного житлового фонду і складається з однієї житлової кімнати, площею 19, 1 кв.м. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 09.10.20007 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. На даний час у спірній квартирі зареєстровані 2 особи - позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] , що підтверджується відповідними довідками. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.08.2018 року у справі № 754/16583/17 [PERSON] визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16.09.2019 року заочне рішення суду від 22.08.2018 року скасовано. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.03.2021 року позовну заяву [PERSON] у даній справі залишено без розгляду. [INFO] померла дочка сторін [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.10.2021 року у справі № 754/14854/20 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] , усунуто перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] до квартири. 12.07.2022 року [PERSON] був вселений до квартири [ADDRESS] , що підтверджується актом державного виконавця від 12.07.2022 року. Позивач [PERSON] у своїх позовних вимогах просить визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки вона тривалий час не проживає у квартирі. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного. Згідно ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Згідно ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, якому видано ордер. Частиною 1 ст. 71 ЖК України встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України діє підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше 6 місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Звертаючись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позивач [PERSON] вказує про те, що відповідачка [PERSON] з 2008 року не проживає у спірному жилому приміщенні, квартплату та комунальні послуги не сплачує. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. На підтвердження факту непроживання відповідача у спірному жилому приміщенні позивачем надано письмові докази, а саме Акт обстеження житлово-побутових умов [PERSON] від 13.07.2022 року. Відповідно до даного Акту зазначено, що представники ЖЕД 313 провели обстеження житлово-побутових умов [PERSON] і встановили, що однокімнатна квартира знаходиться на 6 поверсі 9-ти поверхового будинку, житловою площею 19, 0 кв.м.. На момент обстеження у квартирі присутній [PERSON] . Квартира знаходиться у незадовільності санітарному стані, потребує косметичного ремонту, сантехнічне обладнання потребує ремонту та заміни. Але судом даний акт, як доказ непроживання відповідача у спірному жилому приміщенні, до уваги не приймається, оскільки у ньому відсутні відомості про те, що [PERSON] у квартирі не проживає, а лише зафіксовано стан житлово-побутових умов [PERSON] . Інших належним та допустимих доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірному жилому приміщенні позивачем суду не надано. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] немає. Що стосується позовних вимог [PERSON] , то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особи має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, наскільки це можливо. Як вбачається з позовної заяви, [PERSON] , обґрунтовуючи позовні вимоги, у тому числі, посилається на ст.. 319, 321 ЦК України, що регулюють захист права власності, при цьому з матеріалів справи вбачається, що спірне жиле приміщення не перебуває у приватній власності. Таким чином, обраний позивачкою спосіб захисту не передбачений законом для застосування до спірних правовідносин. Такий спосіб захисту, як усунення перешкод у користуванні жилим приміщення, може бути застосований судом виключно в окремо визначених цивільним законодавством випадках, зокрема, у разі, якщо жиле приміщення належить позивачу на праві власності. Вказане означає, що належним способом захисту цивільного права позивача у такому разі є пред`явлення позову про вселення. Враховуючи вимоги ст. 5 ЦПК України, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права будуть позовні вимоги про вселення. Вирішуючи дані позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров?я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом. Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до вимог ст.. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності. ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків. Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено при розгляді справи, між сторонами тривалий час існує конфлікт щодо користування жилим приміщенням [ADDRESS] , що стає приводом для звернення до суду з позовами як для позивача так і для відповідача. Факт існування конфліктної ситуації не оспорювався сторонами при розгляді даної справи. 20.07.2022 року позивачка [PERSON] приїхала до м. Києва від мами, за якою здійснює догляд у с. Липки, але попасти до квартири [ADDRESS] не змогла, так як замки на вхідних дверях були змінені, у зв`язку з чим здійснила виклик поліції. Відповідно до відповіді Деснянського УП ГУНП в м. Києві від 22.08.2022 року зазначено, що по спецлінії «102» до поліції надійшло повідомлення від [PERSON] щодо чинення їй перешкод потрапити до квартири [ADDRESS] . Повідомлення було зареєстровано до єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінального правопорушення та інші події за № 33731. Також зазначено, що на вказаний виклик направлено поліцейських УПП у м. Києві, за результатом виїзду останні склали електронний рапорт про те, що подія не містить ознак правопорушення, має ознаки цивільно-правових відносин, заявниці надана консультація. 18.08.2022 року позивачка [PERSON] приїхала до м. Києва і прибула до спірної квартири, намагаючись потрапити до квартири, проте не змогла цього зробити, на телефонні дзвінки [PERSON] не відповідав, що стало підставою для виклику поліції. Згідно відповіді на адвокатський запит від 26.08.2022 року зазначено, що відповідно до облікових даних Інформаційного порталу НП України, повідомлення про перешкоджання потрапляння до квартири, що надійшло за скороченим номером «102» від [PERSON] 18.08.2022 року, зареєстровано до єдиного обліку заяв та повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події Деснянського УП ГУНП в м. Києві за № 39094. Реагування на повідомлення забезпечувалось окремим нарядом Деснянського управління поліції. Станом на 26.08.2022 року перевірка відомостей, викладених у повідомленні, у поліції триває. Також відповідно до облікових даних Інформаційного порталу НП України скаргу на дії поліцейського Луценка зареєстровано до єдиного обліку заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події Деснянського УП від 18.08.2022 року за № 39106. Станом на 26.08.2022 року перевірка відомостей, викладених у скарзі, триває. 20.08.2022 року на адресу відповідача позивачкою [PERSON] направлено вимогу про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та надання комплекту ключів від квартири, але на момент звернення до суду відповіді на дану вимогу не надано. Вказане вище свідчить про те, що на даний час відповідач [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди у користуванні жилим приміщенням, змінив замки на вхідних дверях, не надав їй комплект ключів від квартири, що унеможливлює для позивачки користування жилим приміщенням, де вона зареєстрована. Також при розгляді справи достеменно встановлено, що [PERSON] не втратила інтерес до квартири, про що свідчать її активні дії щодо вселення до квартири, звернення до суду з відповідними позовами, звернення до поліції з приводу неможливості користуватися жилим приміщенням. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про вселення до квартири [ADDRESS] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем [PERSON] не наведено достатньо доказів на підтвердження того, що відповідачка [PERSON] втратила право користування жилим приміщенням, натомість позивачкою [PERSON] доведено факт порушення її права на проживання та користування жилим приміщенням, а тому суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON] та обгрунтованість позовних вимог [PERSON] про вселення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 992, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial