Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

У червні 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. Зазначав, що він з 18.10.1987 року перебував у шлюбі з відповідачем, мають спільного сина. У шлюбі вони набули право власності в результаті приватизації на квартиру [ADDRESS] . Сторонам належить по 1/3 частці квартири; їх син також має право на 1/3 частку вказаної квартири. Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 06.09.2006 року шлюб між ними розірвано, з того часу вони спільно не проживають.. Відповідач не проживає у спірній квартирі протягом 15 років. Оскільки він з 1998 року безперервно, відкрито та добросовісно володіє частиною квартири, належною відповідачу, позивач вважав, що набув на неї право за набувальною власністю. Ухвалою судді від 18.07.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 25.01.2023 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити з підстав, викладених в ньому. Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлялася належним чином через оголошення на веб-сайті Судової влади України та поштою, у судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомляла, відзив на позов суду не направила. Суд, дослідивши матеріали справи, установив такі фактичні обставини справи: На підставі свідоцтва про право власності, виданого УЖКГ виконкому Кременчуцької міської Ради народних депутатів від 06.09.2002 року, квартира [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] (1/3 частка), [PERSON] (1/3 частка) (а.с. 12) та [PERSON] (1/3 частка). Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 06.09.2006 року шлюб між сторонами розірвано, проживають вони окремо. Позивач вважає, що набув право за набувальною власністю на частину квартиру, належну відповідачу. У якості правової підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України позивач посилається на те, що він зареєстрований та фактично проживає у спірній квартирі, утримує її та відкрито й добросовісно користується нею. Вирішуючи справу, суд виходить з наступного. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Суд враховує той факт, що позивач завжди знав про те, що володіє чужим майном. Він розумів, що інші частки квартири належать співвласникам. Давність володіння могла б вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності. Приймаючи до уваги, що сам по собі факт користування позивачем даним майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю, суд дійшов висновку, що у позивача відсутні підстави для набуття права власності на вказане майно з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed