Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

22.07.2022 року Позивач звернувся до суду. В обґрунтування позову посилався на те, що 26 квітня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Інвестиційний договір № 1 від 26.04.2020 року на розвиток бізнесу Відповідача на суму 1500 дол. США, згідно умов якого щомісячно 27 числа Позивачеві з боку Відповідача мали сплачуватися 8 відсотків від суми вказаного фінансування (1500*8% = 120 дол. США). Між сторонами також була домовленість, що Відповідач буде наприкінці кожного наступного місяця сплачувати вказаний місячний відсоток від вказаної в Договорі суми і буде власноруч прописувати це в оригіналі договору. На підтвердження отримання від Позивача грошових коштів Відповідач того ж дня 26.04.2020 року додатково склав розписку, в якій власноручно вказав, що він отримав грошові кошти від Позивача в сумі 1500 дол.США і зобов`язується їх повернути в повному обсязі своєчасно 27.09.2020 року в розмірі 2100 дол.США. Окрім того, 29.04.2020 року Позивач на прохання Відповідача також додатково передав йому у позику грошову суму у розмірі 7500 гривень, які останній зобов`язувався повернути через 3 дні після отримання (не пізніше 02.05.2020 року) з урахуванням плати за користування ними, а саме - в розмірі 10000 гривень. Однак, у визначені сторонами строки коштів, а ні згідно умов Договору, а ні згідно наступної усної домовленості - Позивач від Відповідача не отримав, що призвело до ініціювання Позивачем відповідних вимог до Відповідача повернути передані ним кошти. Відповідач частково 06.02.2021 року на банківську картку Позивача перерахував кошти в розмірі 993,01 грн. Кошти у повному розмірі Відповідачем повернено так і не було. Тому просить стягнути з відповідача на користь позивача 1500 доларів США основного боргу, 600 доларів США щомісячних відсотків за період травень-вересень 2020 року, 113,01 доларів США 3% річних, 2640 доларів США щомісячних відсотків за період жовтень 2020 року - липень 2022 року, 9006,99 гривень основного боргу, 2 956,11 гривень інфляційних втрат та 617,51 гривень 3% річних, 4000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 1545,60 грн. витрат на сплату судового збору. Ухвалою Краснопільського районного суду Сумської області від 27 вересня 2023 року відкрито спрощене провадження по справі та надано відповідачу термін на подання відзиву до суду. 03.04.2023 року представником позивача - адвокатом Биковою Р.Ю. подано заяву про збільшення розміру позовних вимог обґрунтовуючи тим, що Відповідач у визначений сторонами у договорі строк - до 27.09.2020 року кошти в іноземній валюті не повернув, тому з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню: сума у розмірі 1500 доларів США (основний борг), 600 доларів США щомісячних відсотків за травень-вересень 2020 року (за період правомірного користування коштами Позивача згідно умов розписки) та 158,75 доларів США 3% річних, визначених за частиною 2 статті 625 ЦК України за період з 27.09.2020 по 05.04.2023 року - дата призначеного судом судового засідання для початку розгляду справи по суті. Крім цього, умовами Інвестиційного договору не встановлено а ні строку дії Договору, а ні строку вчинення вкладення коштів, відтак повернення відповідного вкладення Позивача має відбуватися саме з урахуванням положень закону - частини 2 статті 1049 ЦК України - зі сплатою щомісячних процентів до дня повернення позики. Відтак, згідно Інвестиційного договору борг Відповідача за користування коштами Позивача збільшується на відповідну суму щомісячних процентів з 28.09.2020 року до дня повернення позики (в даному випадку, дня розгляду судом даної справи) у розмірі 3600 дол.США = (жовтень-грудень 2020 року + січень-грудень 2021 року + січень-грудень 2022 року + січень-березень 2023 року) * (1500 дол.США * 8%). Що ж стосується боргу в національній валюті гривні, то на виконання вказаного зобов`язання з повернення Позивачеві вказаних 10 000,00 гривень 06.02.2021 року в неповній частині - у розмірі 993,01 грн. - Відповідач перерахував частку цього боргу на банківський рахунок позивача. З урахуванням положень частини 2 статті 625 ЦК України з відповідача необхідно стягнути інфляційне збільшення: 10000 x 1.04781129 - 10000 = 478,11 грн. та 3% річних: за період прострочення грошового зобов`язання з 03/05/2020 до 31/12/2020 в сумі 229,59 грн. Період прострочення грошового зобов`язання до внесення частини боргу (933,01 грн.) на банківський рахунок Позивача 06.02.2021 року складає 280 днів і загальна заборгованість за сумою 10000 грн. за період з 03.05.2020 року по 06.02.2021 року таким чином збільшується на: 478,11 грн. (інфляційне збільшення) + 229,59 грн. (штрафні санкціі) = 707,7 грн. Сума прострочення за період з 07.02.2021 року по 28.02.2023 року (останній відомий індекс інфляції) складає 9006,99 грн. (10000 грн. - 993,01 грн. сплачені 06.02.2021 року). Інфляційне збільшення: 9006,99 грн. (сума боргу) ? 139,566% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 9 006,99 грн. (сума боргу) = 3 563,68 грн. та 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання з 07.02.2021 до 05.04.2023 в сумі 583,36 грн. Період прострочення грошового зобов`язання в розмірі 9006,99 грн. складає 788 днів і загальна заборгованість станом на дату призначеного судом розгляду справи становить: 9 006,99 (сума боргу) + 3 563,68 (інфляційне збільшення) + 583,36 (3% річних) = 13 154,03 грн. Таким чином, сума боргу Відповідача в національній валюті гривні становить 13 861,73 гривень, яка складається з: 9006,99 гривень (основний борг), 2 478,00 гривень (інфляційне збільшення основного боргу), 3 563,68 гривень (3% річних основного боргу), 478,11 гривень (інфляційне збільшення загального боргу до дати його часткового погашення), 229,59 гривень (3% річних загального боргу до дати його часткового погашення). Позивач та представник позивача - адвокат Бикова Р.Ю. в судове засідання 12.05.2023 року не з`явились, повідомлені належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності та не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, про причини неявки суд не повідомив. У попередніх судових засіданнях позовні вимоги заперечував, однак без зазначення підстав та правового обґрунтування. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений інвестиційний договір № 1 від 26.04.2020 року, предметом якого (п.1) є фінансування. Відповідно до п.2 обов`язками Інвестора визначено вкладення коштів під 8 % місячних від суми 1500 доларів США та отримання відсотків щомісячно 27 числа у розмірі 120 доларів США. Договір від 26 квітня 2020 року скріплений підписами сторін (а.с.14). 26 квітня 2020 року [PERSON] складено та підписано Розписку, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 1500 доларів США та зобов`язався повернути отримані гроші своєчасно 27.09.2020 в повному обсязі 2100 доларів США (а.с.15). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Інвестицімйний договімр- основний правовий документ, що регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності. Він є правовою формою взаємовідносин між інвестором та іншими учасниками інвестиційної діяльності. Договір має відповідати сутності інвестування, тобто закріплювати факт вкладання коштів або інших матеріальних чи інтелектуальних цінностей в об`єкт інвестування; визначати мету та основні права і обов`язки сторін. Інвестиційний договір як окремий вид цивільно-правових договорів може містити положення різних видів цивільно-правових договорів залежно від предмета й цілей інвестування (договору про спільну діяльність, капітального будівництва, кредитування, купівлі-продажу, довірчого управління майном). Отже, зазначений договір передбачає як грошові, так майнові права (обов`язки) сторін договору. Надана суду копія інвестиційного договору не містить обов`язкових умов, передбачених для інвестиційного договору, а саме інформації про об`єкт і мету інвестування; основні права та обов`язки сторін. Враховуючи зазначене, суд вважає, що відносини між сторонами склались з договору позики. Відповідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом правової позиції, викладеної в рішенні Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13- розписка, за своєю суттю є документом, який підтверджує укладення договору позики, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зазначено, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей». Згідно постанови КЦС ВС від 08.07.2019 р справа № 524/4946/16-ц, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми. У постанові КЦС ВС від 22.08.2019 справа № 369/3340/16-ц, зазначено, що «факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника». Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно положень ст. 545 ЦК України, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути борговий документ (розписку) боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає на вимогу боржника. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого боргу. Зобов`язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Як передбачено ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідач умови договору не виконав, отримані у борг кошти у сумі 1500 доларів США та передбачені договором відсотки в розмірі 120 доларів США щомісячно, які за період травень-вересень 2020 року визначені в розмірі 600 доларів США, у строк передбачений розпискою, не повернув. Наявність розписки у позивача, а також додані до позовної заяви скріншоти переписки у мобільному месенджері WhatsApp, у якому відбувалось спілкування Позивача та Відповідача з приводу повернення грошових коштів свідчать про ігнорування Відповідачем домовленостей щодо повернення грошових коштів (а.с. 16-22). Оскільки відповідач у добровільному порядку не вчиняє дій, спрямованих на повернення коштів, тобто не виконує свої зобов`язання за Договором позики, доказів протилежного відповідачем не надано, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за розпискою від 26 квітня 2020 року у розмірі 1500,00 доларів США основного боргу та 600 доларів США щомісячних відсотків за період травень-вересень 2020 року підлягають задоволенню. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі N 373/2054/16.) Згідно розрахунку 3% річних, наданого позивачем та не спростованого відповідачем, з яким погоджується суд, сума 3% річних від простроченої суми за період з 28.09.2020 року по 05.04.2023 року становить 158,75 доларів США, яка підлягає стягненню з відповідача. Щодо стягнення з відповідача 3600 доларів США щомісячних відсотків за період жовтень-2020 року - березень 2023 року судом встановлено наступне. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної за результатами розгляду цивільної справи № 444/9519/12 у постанові від 28 березня 2018 року, визначено, що зі спливом визначеного договором строку кредитування право кредитодавця (позикодавця) нараховувати передбачені договором проценти за кредитом (позикою) припиняється. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Укладеним сторонами Договором не передбачений строк його дії, однак розписка містить строк виконання зобов`язання 27 вересня 2020 року, тому нарахування відсотків за умовами зобов`язання можливе лише в цих межах, а посилання представника позивача у частині нарахування відсотків на ч.2 ст.1049 ЦК України є безпідставними. Враховуючи наведене, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих ним 3600 доларів США щомісячних відсотків за період жовтень-2020 року - березень 2023 року є необґрунтованими, адже грошові кошти у борг надавалися строком до 27 вересня 2020 року, а нараховувати передбачені договором проценти за позикою після спливу визначеного договором строку законом не передбачено. Зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, а відтак після 27 вересня 2020 року позивач не мав правових підстав для їх нарахування та примусового стягнення з відповідача. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року в справі № 760/16670/16-ц, від 19 червня 2019 року в справі № 498/1105/15-ц, від 28 серпня 2019 року в справі № 469/1578/16-ц, від 09 червня 2021 року в справі № 759/8017/18, від 16 червня 2021 року в справі 363/2630/18. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення 3600 доларів США щомісячних відсотків за період жовтень 2020 року - березень 2023 року. В позовній заяві позивач зазначає, що 29.04,2020 року Позивач на прохання Відповідача також додатково передав йому у позику грошову суму у розмірі 7500 гривень, які останній зобов`язувався повернути через 3 дні після отримання (не пізніше 02.05.2020 року) з урахуванням плати за користування ними, а саме - в розмірі 10000 гривень. Однак, у визначені сторонами строки коштів а ні згідно умов Договору, а ні згідно наступної усної домовленості - Позивач від Відповідача не отримав, що призвело до ініціювання Позивачем відповідних вимог до Відповідача повернути передані ним кошти. Відповідач частково 06.02.2021 року на банківську картку Позивача перерахував коштів в розмірі 993,01 грн. Кошти у повному розмірі Відповідачем повернено так і не було. На підтвердження отримання відповідачем коштів в розмірі 10000,00 грн позивач надав лише скріншоти переписки у мобільному месенджері WhatsApp, у якому відбувалось спілкування Позивача та Відповідача з приводу повернення грошових коштів (а.с16-22) Однак переписка у мобільному месенджері не підтверджує укладення договору позики та передання відповідачу в борг грошових коштів в сумі 10000,00 грн. у відповідності до норм Цивільного кодексу України та не є належним, допустимим та достатнім доказом в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України. Тому позовні вимоги в частині стягнення боргу з Відповідача в національній валюті гривні, який становить 13 861,73 гривень, і складається з: 9006,99 гривень (основний борг), 2 478,00 гривень (інфляційне збільшення основного боргу), 3 563,68 гривень (3% річних основного боргу), 478,11 гривень (інфляційне збільшення загального боргу до дати його часткового погашення), 229,59 гривень (3% річних загального боргу до дати його часткового погашення) задоволенню не підлягають. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивач, просить суд стягнути з відповідача, понесені ним витрати в сумі 4000, 00 гривень на професійну правничу допомогу адвоката у суді у зв`язку із розглядом цивільної справи. На підтвердження обставин понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано договір про надання правничої допомоги у цивільній справі від 26.06.2022 року, квитанцію Р24А2407046390С2191 від 28.06.2022 року, ордер серії ВМ б/н від 26.06.2022 року. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 року визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Надаючи оцінку вищезазначеним доказам, суд вважає, що позивачем доведено обставину отримання професійної правничої допомоги в межах даної цивільної справи, і заявлений розмір витрат в сумі 4000,00 грн є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд задовольнив позов частково, судовий збір слід стягнути з відповідача у розмірі 555,02 гривень на користь позивача.

Outcome: partial