Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

06.12.2022 представник позивача звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заподіяну ним в результаті ДТП матеріальну шкоду в сумі 328500 грн. та витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 18 березня 2019 близько 2-10 год., лейтенант поліції [PERSON] перебуваючи на посаді інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №3 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, керуючи службовим транспортним засобом Toyota Prius номерний знак [NUMBER] , 2013 року випуску, не впорався з керуванням автомобіля та скоїв наїзд на бордюр ний камінь із наступним наїздом на дерево, чим порушив вимоги п.2.9(б) Правил дорожнього руху України, внаслідок чого [PERSON] отримав тілесні ушкодження, а автомобіль механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. Ухвалою суду від 21.04.2020 кримінальна справа №638/2051/19 за обвинуваченням [PERSON] за ст.286 ч.1 КК України закрита на підставі ст.46 КК України, п.1 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим та відшкодуванням заподіяної шкоди. Постановою судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 червня 2020 провадження у справі №638/6749/20 відносно [PERSON] за ст.124 КУпАП закрито, у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Відповідно до висновку експертного дослідження, проведеного Харківським науково-дослідницьким експертно-криміналістичним центром МВС України №6-1/13ЕД-18 від 24 грудня 2019 року встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Toyota Prius, 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] , 2013 року випуску, в результаті його пошкодження, станом на 18.03.2019 року становить 328500 (триста двадцять вісім тисяч п`ятсот) гривень. За вказаних обставин, з посиланням на ст.1166,1192 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь майнову шкоду в сумі 328500 (триста двадцять вісім тисяч п`ятсот) гривень та судовий збір в сумі 4927 грн. 50 коп. Представник позивача Іващенко О., до судового засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та дату судового розгляду, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просива їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , до судового засідання не з`явився, повідомив, що перебуває на військовій службу у в/ч [NUMBER] ЗСУ з 28.05.2022, що є винятковими обставинами, які перешкоджають його явці в судове засідання, в зв`язку з чим суд вважає, що відповідач є належним чином повідомлений про час та дату судового розгляду справи, а надана до суду заява про розгляд справи у його відсутність та за наявними у справі матеріалами та прохання застосувати до вказаних правовідносин позовну давність, підтверджують обставини належного повідомлення про розгляд справи та обізнаність відповідача про вказаний позов. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до такого висновку, що позовні вимоги Департаменту патрульної поліції не підлягають задоволенню з огляду на такі встановлені обставини та відповідні ним докази. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.01.2019 року (Справа № 803/413/18; Провадження № 11-1047апп18) - КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів. Визначаючи предметну юрисдикцію справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. У постанові від 21.02.2018 року (справа № 520/15749/14-ц; провадження № 14-16цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що приватноправові відносин вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. А при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, із яких виник спір. Таким чином, беручи до уваги зазначені вище позиції Великої палати Верховного Суду та визначивши характер правовідносин між учасниками справи, суд приходить до висновку, що дана справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Так в судовому засіданні достовірно встановлено, що 18 березня 2019 близько 2-10 год., лейтенант поліції [PERSON] перебуваючи на посаді інспектора взводу №2 роти №5 батальйону №3 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, керуючи службовим транспортним засобом Tоyota Prius номерний знак [NUMBER] , 2013 року випуску, не впорався з керуванням автомобіля та скоїв наїзд на бордюрний камінь із наступним наїздом на дерево, чим порушив вимоги п.2.9(б) Правил дорожнього руху України, внаслідок чого [PERSON] отримав тілесні ушкодження, а автомобіль механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків. Ухвалою суду від 21.04.2020 кримінальна справа №638/2051/19 за обвинуваченням [PERSON] за ст.286 ч.1 КК України закрито на підставі ст.46 КК України, п.1 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим та відшкодуванням заподіяної шкоди. Крім цього, постановою судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 червня 2020 провадження у справі №638/6749/20 відносно [PERSON] за ст.124 КУпАП закрито, у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Згідно затвердженого начальником управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Р.С.Оганесяна, комісійного висновку службового розслідування за фактом дорожньо-транспортної пригоди за адресою: м.Харків, перехрестя вулиці Ахсарова та проспекту Перемоги, за участю службового автомобіля TOYOTA PRIUS, номерний знак, [NUMBER] , під керуванням інспектора взводу №2 роти №6 батальйону №3 УПП в Харківській області ДПП лейтенанта поліції Кулика Владислава Станіславовича від 26.04.2019: 1) Службове розслідування за факт и дорожньо-транспортної пригоди, закінчити; 2) Питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності інспектора взводу №2 роти №6 батальйону №3 УПП в Харківській області ДПП лейтенанта поліції Кулика Владислава Станіславовича вирішити після прийняття остаточного рішення за кримінальним провадженням №62019170000000188 від 18.03.2019 органами досудового розслідування та Суду; 3) Копію висновку службового розслідування направити до відділу транспортного забезпечення УПП в Харківській області ДПП для встановлення суми завданих внаслідок пошкодження службового автомобіля TOYOTA PRIUS, номерний знак, [NUMBER] , матеріальних збитків та проведення роботи з відповідною страховою компанією; 4) Копію висновку службового розслідування направити до управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ДПП з метою вжиття відповідних заходів, передбачених чинним законодавством України та списання службового планшету «Samsung Galaxy Tab Active 2 (SM - T395) 3H» обліковий номер [NUMBER] , IMEI [NUMBER] з балансу; 5) Копію висновку службового розслідування направити до сектору завового забезпечення УТП в Харківській області ДІТІ для забезпечення цивільного позову до винуватця дорожньо-транспортної пригоди, після винесення відповідного рішення суду, у разі, якщо страхова компанія не забезпечить відшкодування повної суми завданих матеріальних збитків; 6) Відповідно до п.1 розділу VIII «Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України», затвердженого наказом МВС України від 07.11.2018 №893, матеріали службового розслідування передати до відділу документального забезпечення УПП в Харківській області ДПП. Відповідно до висновку експертного дослідження, проведеного Харківським науково-дослідницьким експертно-криміналістичним центром МВС України №6-1/13ЕД-18 від 24 грудня 2019 встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Toyota Prius, 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] , 2013 року випуску, в результаті його пошкодження, станом на 18.03.2019 становить 328500 (триста двадцять вісім тисяч п`ятсот) гривень. Відповідачем не було надано суду заперечень щодо розміру заподіяної шкоди позивачу або зауважень щодо процедури проведення автотоварознавчого дослідження та самого висновку. Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність національної поліції є Закон України «Про національну поліцію», статтею 19 якого передбачено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. За загальним правилом, під час вирішення справ такої категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі. В той же час, у Законі «Про національну поліцію» відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, а тому суд приходить до висновку, що на поліцейського, як на працівника, поширюється трудове право, отже при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю. Відсутні подібні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських і в Положенні «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114. В ньому зазначено, що відповідно до п.23 Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно з законодавством. У п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо) відповідальність має наставати за нормами не трудового, а цивільного права. У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й не отримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів. Не підлягають застосуванню до спірних правовідносин ст.22,1166 ЦК України, на які посилається позивач, оскільки [PERSON] при виконанні трудових (службових) обов`язків, пошкодив службовий транспортний засіб. Тому відповідальність має наставати за нормами трудового права. Норми цивільного права в даному видку не підлягають застосуванню, оскільки, норми цивільного права слід застосовувати коли працівник заподіяв матеріальну шкоду внаслідок самовільного використання в особистих цілях автомобіля. Аналогічні висновки викладені в ухвалі Верховного Суду від 24 червня 2019 року у справі №489/607/18 провадження №61-44849ск18. Відповідно до ст.138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу. Згідно частин 1,2,4 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Статтею 134 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Отже, договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору працівник нестиме повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто,виходячи із аналізу зазначених норм закону, повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог. Доказів щодо повної матеріальної відповідальності відповідача [PERSON] відповідно до вимог, передбачених ст. 134 КЗпП України, позивачем не надано. Таким чином, виходячи з встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 134 КЗпП України, які тягнуть за собою настання повної матеріальної відповідальності. Зокрема, матеріали справи не містять доказів, що майно (службовий автомобіль) одержане відповідачем під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами, або існують інші обставини, за яких для відповідача наступає повна матеріальна відповідальність. Відповідно до ст.19 Закону «Про Національну поліцію», у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Згідно з п.23 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (затверджене постановою КМУ УРСР від.29.07.1991р. №114) особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно із законодавством. За правилами, встановленими в п.1-3,5,10 розділу 1 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі (затверджено Постановою Верховної Ради України 25.06.1995 №243/95-ВР) (яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин), яке поширювалось також на осіб рядового та начальницького складу МВС України, це Положення визначало підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності осіб, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків. Відшкодуванню підлягала пряма дійсна шкода, заподіяна, в тому числі, пошкодженням майна, що спричинило додаткові витрати для його відновлення за наявності: заподіяння прямої дійсної шкоди; протиправної поведінки; причинного зв?язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; вини у заподіянні шкоди. Час, протягом якого винну особу може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством. За пошкодження, псування або втрату через необережність майна, виданого в особисте користування настає матеріальна відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше тримісячного грошового забезпечення. (п.10 розділу ІІ цього ж Положення). Виходячи із доведеності розміру спричиненої роботодавцю прямої дійсної шкоди винними необережними діями відповідача внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків та враховуючи відсутність підстав для покладення на нього повної матеріальної відповідальності, до нього підлягає застосуванню ст.132 КЗпП України, яка визначає стягнення на користь позивача заподіяної матеріальної шкоди (з урахуванням ч.2 ст.132 КЗпП та Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі затвердженого Постановою Верховної Ради України 25.06.1995 №243/95-ВР) у розмірі тримісячного грошового забезпечення відповідача. Між тим, згідно з ч.3 ст.233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП, суд може поновити ці строки. У п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що встановлені ст.228 та ст.233 КЗпП України строки зверненні до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушені строки. Як роз`яснено у п.20 постанови Пленуму ВС «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.92 №14, судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід уважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід уважати день підписання відповідного акта або висновку. Як вбачається із матеріалів справи, ДТП сталося 18 березня 2019 року, службове розслідування за його обставинами завершилося 26.04.2019, висновок експертного дослідження, проведеного Харківським науково-дослідницьким експертно-криміналістичним центром МВС України №6-1/13ЕД-18, яким встановлена вартість матеріального збитку зроблений 24 грудня 2019, до суду позивач звернувся лише 06 грудня 2022 року, тому суд вважає, що позивачем пропущено річний строк пред`явлення вимог до відповідача. Відповідачем до суду подано заяву про необхідність застосування позовної давності. Відповідно до норм КЗпП України, що регулюють позовну давність, суд приходить до висновку, що пропуск особою строків позовної давності без поважних причин, за умови встановлення судом порушеного права, про захист якого вона просить, є підставою для відмови в задоволенні позову за спливом позовної давності. За таких обставин, суд, встановивши, що до відповідача підлягає застосуванню ст.132 КЗпП України (з урахуванням ч.2 ст.132 КЗпП та Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі затвердженого Постановою Верховної Ради України 25.06.1995 №243/95-ВР), яка визначає стягнення на користь позивача шкоди у розмірі тримісячного грошового забезпечення відповідача, вважає, що стягнення з відповідача збитку, обмеженого його тримісячним грошовим забезпеченням, неможливе через пропуск позивачем строку позовної давності, у зв?язку з чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивача у зв?язку з пропуском строку позовної давності. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed