Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 22 лютого 2021 року, у подальшому уточнивши зміст та коло учасників справи, просив суд: визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,20 кв.м., житловою площею 45,40 кв.м., укладений 01 вересня 2000 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за згодою його матері як покупцями, зареєстрований на Криворізькій універсальній товарній біржі, реєстровий №001/187-Н від 01 вересня 2000 року; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 01 вересня 2000 року [PERSON] разом із дружиною [PERSON] та неповнолітнім сином [PERSON] (за згодою його матері [PERSON] як законного представника на той момент) набули у власність житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,20 кв.м., житловою площею 45,40 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з продавцем [PERSON] 01 вересня 2000 року та зареєстрованого на Криворізькій універсальній товарній біржі за реєстровим №001/187-Н. Нотаріальне посвідчення правочину не здійснювалось, оскільки зважаючи на наявність його реєстрації товарною біржою закон цього не вимагав. [INFO] помер син позивача [PERSON] . Будучи спадкоємцем першої черги в порядку спадкування за законом після смерті сина, він звернувся до П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Державним нотаріусом заведено спадкову справу, однак постановою від 01 грудня 2020 року у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено з огляду на неналежність правовстановлюючого документу на квартиру, частка якої входить до складу спадщини, а саме відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, що ставить під сумнів його дійсність. Оскільки товарна біржа, яка здійснювала реєстрацію договору міни, припинила свою діяльність, однак під час укладення договору обидві сторони погодили усі істотні умови, сплатити вартість квартири, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстрували за собою право спільної сумісної власності на вищезазначену квартиру у встановленому законом порядку в КП «Криворізьке БТІ», у квартирі значаться зареєстрованими та проживають наразі [PERSON] , [PERSON] , а до дня смерті значився зареєстрованим та проживав [PERSON] , тому визнання цього договору дійсним можливе виключно в судовому порядку. Виходячи з того, що відсутність нотаріального посвідчення правочину ставить під сумнів його дійсність, тому позивач одночасно просить визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті сина [PERSON] , адже така вимога є похідною від попередньої щодо визнання правочину дійсним. Враховуючи, що інша спадкоємиця першої черги в порядку спадкування за законом [PERSON] як мати [PERSON] про свої спадкові права не заявила та заявляти наміру не має, тому позивач заявляє про свої права на усю частку квартири, належну за життя його синові (тобто 1/3) як єдиний спадкоємець, який заявив права на спадщину у встановленому законом порядку. Ухвалою суду від 23 квітня 2021 року (головуючий суддя Чернова Н.В.) позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження з призначенням підготовчого судового засідання (а.с.33-34). Ухвалою суду від 10 вересня 2021 року (головуючий суддя Чернова Н.В.) задоволено клопотання позивача про витребування доказів з П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори, закрито підготовче провадження по справі з призначенням справи до судового розгляду (а.с.39-41). За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №1211 від 04 жовтня 2022 року та протоколу матеріали цивільної справи передано в провадження судді Ткаченку А.В. (а.с.56, 57). Ухвалою суду від 23 листопада 2022 року цивільну справу прийнято до провадження суддею Ткаченком А.В. з поверненням на стадію підготовчого провадження та призначенням підготовчого судового засідання по справі (а.с.58). Ухвалою суду від 02 лютого 2023 року за заявою позивача залучено до участі у справі як співвідповідача [PERSON] із виключенням її зі складу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору (а.с.71-72). Ухвалою суду від 02 лютого 2023 року задоволено заяву позивача про витребування доказів з КП «Криворізьке РБТІ» ДОР (а.с.75). Ухвалою суду від 21 березня 2023 року закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду по суті (а.с.88). Правом на участь в судовому засіданні позивач [PERSON] не скористався, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялася у встановленому законом порядку, однак не з`явилася без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не подала. Клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду будь-якими засобами зв`язку не подавала, протягом всього періоду перебування справи в провадженні суду інтересу до її розгляду не проявляла. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Криворізька універсальна товарна біржа, участь в судовому засіданні свого представника не забезпечила, причини неявки суду не відомі. Заперечень щодо пред`явлених вимог не надходило. За даних обставин суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності учасників справи на підставі обсягу наявних у справі доказів, оскільки їх неявка не перешкоджає цьому. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши письмові докази, врахувавши позицію учасників справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що 24 квітня 1982 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) було укладено шлюб, зареєстрований Інгулецьким районним відділом РАЦС м. Кривого Рогу (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 24 квітня 1982 року, а.с.9). Від шлюбу [INFO] у них народився син [PERSON] , свідченням чому є свідоцтво про його народження серії [NUMBER] від 21 жовтня 1983 року (а.с.9). 01 вересня 2000 року [PERSON] разом із дружиною [PERSON] та неповнолітнім сином [PERSON] (за згодою його матері [PERSON] як законного представника на той момент) набули у власність житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,20 кв.м., житловою площею 45,40 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з продавцем [PERSON] , зареєстрованого на Криворізькій універсальній товарній біржі за реєстровим №001/187-Н (а.с.10). 04 вересня 2000 року КП «Криворізьке БТІ» [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було видано реєстраційне посвідчення про реєстрацію за ними права власності на зазначене житлове приміщення, запис в реєстровій книзі №14/2ПВ, стор.13, запис №313 (а.с.11). Факт реєстрації права спільної сумісної власності за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] також підтверджується відповіддю КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» ДОР від 16 лютого 2023 року №189 (а.с.81) та довідкою від 18 листопада 2020 року №183300 (а.с.116). Таким чином, враховуючи режим спільної сумісної власності, відсутність будь-якої домовленості між співвласниками нерухомого майна щодо її поділу з відступленням від рівності часток, суд приходить до висновку, що частки кожного із співвласників у цій квартирі є рівними та становлять по 1/3 за кожним. Відповідно до технічного паспорту (а.с.12) квартира [ADDRESS] розташована на ІІ поверсі 3-поверхового будинку та складається з 3-х кімнат житловою площею 45,40 кв.м., зокрема І кімната 15,9 кв.м., ІІ кімната 16,5 кв.м., ІІІ кімната 13,0 кв.м., кухні площею 6,6 кв.м., ванної кімнати 2,7 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., коридору 7,7 кв.м. Квартира обладнана балконом 0,6 кв.м. Одразу після набуття у власністю житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , дійсні власники зареєстрували своє місце проживання у ньому, зокрема, [PERSON] та [PERSON] 26 вересня 2000 року, а [PERSON] 10 жовтня 2000 року, що слідує з довідки Відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради №34796 від 17 листопада 2020 року та відповідних відміток про реєстрацію місця проживання у паспортах [PERSON] та [PERSON] (а.с.104, 105-106, 108-109). При цьому, [PERSON] та [PERSON] значаться зареєстрованими за цією адресою й станом на момент ухвалення рішення. Найменування вул. Павліка Морозова в м. Кривому Розі змінено на «вул. Шмаківська» в 2016 році відповідно до Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» та рішення Криворізької міської ради від 22 червня 2016 року №634 «Про внесення змін до рішення міської ради від 24 грудня 2008 року №2920 «Про впорядкування назв мікрорайонів, майданів, площ, [ADDRESS] ». Вказана обставина є загальновідомою, а тому в силу ч.3 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] від 18 вересня 2004 року (а.с.13). Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню в рамках спірних правовідносин), спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно зі ст.ст.1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Спадкування здійснюється за законом або заповітом. Враховуючи відсутність складеного та посвідченого за життя [PERSON] заповіту чи спадкового договору, що слідує з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 16 листопада 2020 року №62482374 (а.с.102), спадкування належного йому за життя майна здійснюється в порядку спадкування за законом відповідно до черговості, визначеної ст.ст.1261-1265 ЦК України. Відповідно до ст.1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Так, спадкоємцями першої черги в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] є його батьки мати [PERSON] та батько [PERSON] , які на момент його смерті значились зареєстрованими разом з ним за однією адресою: [ADDRESS] (а.с.104). Таким чином, згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України [PERSON] та [PERSON] , будучи спадкоємцями першої черги, які постійно проживали разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, є таким, що фактично прийняли спадщину. Дослідженням матеріалів спадкової справи №303/2020 (номер у Спадковому реєстрі 66758944), заведеної 16 листопада 2020 року відносно спадкового майна [PERSON] , встановлено, що після його смерті до П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом звернувся його батько [PERSON] 16 листопада 2020 року. Державним нотаріусом Оксамитною Н.В. заведено спадкову справу та встановлено обсяг спадкової маси, яка складається з 1/3 частки житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Інший спадкоємець [PERSON] його мати [PERSON] протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не заявила про відмову від неї. Відповідно до пункту 4.15 гл.10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом Мін`юсту від 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених п.3 гл.7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Однак, постановою державного нотаріуса П`ятої Криворізької державної нотаріальної контори Оксамитної Н.В. від 01 грудня 2020 року у видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] як спадкоємцеві першої черги в порядку спадкування за законом після смерті сина [PERSON] було відмовлено у зв`язку з неналежним правовстановлюючим документом на спадкове майно, а саме відсутність нотаріального посвідчення біржової угоди від 01 вересня 2000 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.117). Вказані обставини виключають можливість реалізації [PERSON] спадкових прав після смерті сина у позасудовому порядку. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, зокрема, в частині визнання правочину дійсним, суд виходить з такого. Встановленим судом обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі-продажу нерухомого майна, передбачені\~ст.227 ЦК УРСР 1963 року, норми якого діяли на момент укладення угоди 01 вересня 2000 року. Відповідно до\~ст.224\~ЦК УРСР\~(в\~редакції,\~чинній на\~момент укладення\~договору),\~за договором\~купівлі-продажу\~продавець зобов`язується\~передати майно\~у власність\~покупцеві,\~а покупець\~зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. При цьому, ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, діючій на час укладення договору) передбачено, що не підлягають нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Тобто, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст.15 Закону України „Про товарну біржу", дозволяло укладати угоди купівлі-продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб-підприємців, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Відповідно до абз.3 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Оскільки в даних правовідносинах наявна колізія норм матеріального права, що визначали вимоги до форми угоди щодо відчуження нерухомого майна ст.15 Закону України "Про товарну біржу" та ст.277 ЦК УРСР 1963 року, Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс України на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст.15 Закону України "Про товарну біржу" (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Судовим розглядом встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу від 01 вересня 2000 року сторони керувались ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, відповідно до якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір нерухомого майна укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Відповідне посилання на ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року (в редакції, чинній на момент укладення договору) міститься безпосередньо у змісті договору в частині зазначення відомостей про його реєстрацію на товарній біржі. Згідно з ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічні приписи містять положення ч.2 ст.220 ЦК України в діючій редакції. Матеріали цивільної справи свідчать про те, що на момент укладення правочину сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов, продавець [PERSON] передала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] як покупцям правовстановлюючі документи на відчужуване майно, а останні сплатили біржову вартість цього майна. До того ж наявність реєстрації права власності на спірне житлове приміщення за ними, проведеної КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації 04 вересня 2000 року з видачою реєстраційного посвідчення, у сукупності в черговий раз свідчать про дійсність та правомірність набуття об`єкта нерухомості ними у власність за наслідками фактичного виконання умов угоди обома сторонами. Докази щодо виконання умов договору купівлі-продажу будь-якими доказами не спростовані та свідчать про те, що позивач, [PERSON] та [PERSON] є добросовісними набувачами нерухомого майна. Суд зауважує, що реєстрація в бюро технічної інвентаризації за покупцями права власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого товарною біржею, а не нотаріусом, станом на 2000 рік не суперечила чинному на той час законодавству. Відтак, здійснивши державну реєстрацію у бюро технічної інвентаризації права власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , держава цим самим визнала їх право спільної сумісної власності на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Оскільки договір купівлі-продажу квартири від 01 вересня 2000 року було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що сторони добросовісно помилялися щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договору, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину спірної квартири, яка за життя належала його синові [PERSON] , суд виходить з такого. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства та захисту права, повинен сприяти учасникам цивільних правовідносин, які звернулися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у реалізації ними цих прав, у тому числі і спадкових. Згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Питання набуття права власності на нерухоме майно регулюється цивільним законодавством. Згідно зі ст.328 ЦК України,\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тому суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 ЦК України. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Особливість режиму нерухомого майна визначається тим, що права на нього та правочини щодо нього підлягають державній реєстрації в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з метою офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за захистом своїх прав за правилами позовного провадження в рамках вирішення цивільно-правового спору. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. У ході судового розгляду встановлено, а обсягом зібраних у справі доказів позивачем доведено, що [PERSON] за життя належала 1/3 частка квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 2000 року, дійсність якого є доведеною. Оскільки до кола спадкоємців першої черги в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] належать лише його батьки [PERSON] та [PERSON] , які фактично прийняли спадщину в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, а наявність інших спадкоємців цієї черги не встановлена, тому частка [PERSON] ділиться між ними порівну по 1/6 кожному. З огляду на викладені обставини та виходячи з положень ч.5\~ст.1268 ЦК України, відповідно до якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, з метою захисту спадкових прав позивача, які він позбавлений можливості реалізувати в позасудовому порядку, суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] . Що стосується іншої 1/6 частки квартири, то суд не вбачає правових підстав для визнання на неї права власності за позивачем, зважаючи на те, що [PERSON] як інший спадкоємець першої черги в порядку спадкування за законом фактично прийняла її після смерті сина та не подавала до нотаріальної контори в межах визначеного ст.1270 ЦК України строку заяву про відмову від неї. Жодних дій, які б свідчили про її відмову від прийняття спадщини після відкриття спадкової справи, відповідач також не вчинила. Відтак доводи позивача в частині відсутності у відповідача [PERSON] наміру успадкувати цю частку є безпідставними та такими, що суперечать приписам закону, а тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Суд звертає увагу позивача, що в силу ст.392 ЦК України рішення суду про визнання права власності на майно підтверджує наявне у позивача право власності як речове право, яке підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому Законом України\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та не заявлення ним вимог про відшкодування понесених судових витрат, а тому суд вважає за можливе витрати по сплаті судового збору за пред`явлення даного позову залишити за позивачем.

Outcome: partial