Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

11.07.2022 до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними правочинів, в якій позивач просить: - визнати за ним право користування квартирою [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Шаульською Н.І. 13.12.2019, за реєстровим № 1435; - визнати недійсним договір дарування частки квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Шаульською Н.І., 13.12.2019, за реєстровим № 1436; - визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Яновою О.Є., 28.07.2020 за реєстровим № 1535. В обґрунтування позову позивач [PERSON] зазначив, що він народився у м. Харкові в 1962 році, від самого дитинства проживав та був прописаний (зареєстрований) у квартирі [ADDRESS] . Разом із позивачем у квартирі проживали його батьки та брат, а після смерті батька мати ( [PERSON] ) та брат ( [PERSON] ). Взаємовідносини із відповідачами матір`ю та братом з юних років у позивача були напруженими, а згодом у родині розпочалася справжня війна. У 2003 році мати ( [PERSON] ) та брат ( [PERSON] ) звернулися до Київського районного суду міста Харкова із позовом про визнання позивача таким, що втратив право користування житлом. Рішенням суду від 18.12.2003 року позов було задоволено, а позивача було знято з реєстрації місця проживання. 27.04.2004 року квартира [ADDRESS] була приватизована [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, що видане Відділом приватизації житлового фонду виконкому Харківської міської ради, реєстраційний № [NUMBER] . 25.11.2004 року апеляційний суд Харківської області скасував рішення суду від 18.12.2003 року та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції. За заявкою [PERSON] провадження у справі було припинено. Позивач зазначив, що з огляду на статтю 1 та 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація спірної квартири за участю двох осіб відбулася незаконно, адже незаконно відбулося зняття позивача з реєстраційного обліку. Це унеможливило його участь у безоплатній приватизації житла в порядку, визначеному Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 02.04.2008 року Київський районний суд м. Харкові ухвалив рішення у цивільній справі № 2-712/08/09 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна ХМР, ВГІРФ Київського РВ ГУ УМВС України, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що згаданим рішенням суд відновив реєстрацію місця проживання позивача по [ADDRESS] , скасував розпорядження Управління комунального та приватизації, на підставі якого [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про приватизації, а також зобов`язав КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» скасувати вказане свідоцтво. Позивач засилається на те, що з 13.04.2008 року розпорядження та свідоцтво про приватизацію скасовані у судовому порядку. З моменту поновлення реєстрації місця проживання, позивач періодично намагався вселитися у спірну квартиру, однак його рідні не дозволяли зайти в житло. Наприкінці грудня 2021 року позивачу стало відомо про те, що 13.12.2019 року на підставі скасованого свідоцтва про приватизацію [PERSON] та [PERSON] уклали Договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, який був посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом ХМНО за реєстровим № 1435. Цим договором вони визначили частки у праві на квартиру по за [PERSON] та [PERSON] відповідно. Також 13.12.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування, який був посвідчений Шаульською Н.І., приватним нотаріусом ХМНО за реєстровим № 1436. Відповідно до договору [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належну їй частку у праві власності на квартиру. У грудні 2021 року позивач також дізнався про те, що 28.07.2020 року його брат продав квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] . Договір був посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом ХМНО, за реєстровим № 1535. Новий власник зняв [PERSON] з реєстраційного обліку. За таких обставин позивач вважає, що приватизація квартири відбулася незаконно, адже незаконно відбулося зняття позивача з реєстраційного обліку, Договір про визначення часток (від 13.12.2019 №1435) у спірній квартирі був укладений на підставі скасованого свідоцтва про приватизацію, а відтак всі подальші угоди (Договір про дарування 13.12.2019 №1436 та Договір купівлі-продажу від 28.07.2020 №1535) є недійними та підлягають скасуванню. Представником [PERSON] \~було подано\~відзив на\~позов у\~якому відповідач\~ [PERSON] \~повідомляє,\~що він\~заперечує проти\~позову в\~повному обсязі\~з підстав\~зазначених у\~відзиві.\~Зокрема зазначає,\~що відповідно\~до приписів\~ч.\~2\~ст.\~8\~Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» передача\~займаних квартир\~(будинків)\~здійснюється в\~спільну сумісну\~або часткову\~власність за\~письмовою згодою\~всіх повнолітніх\~членів сім`ї,\~які постійно\~мешкають в\~даній квартирі\~(будинку),\~в тому\~числі тимчасово\~відсутніх,\~за якими\~зберігається право\~на житло,\~з обов`язковим\~визначенням уповноваженого\~власника квартири\~(будинку). Разом з тим, позивач фактично не проживав у спірній квартирі щонайменше після 2003 року, і навіть після поновлення у 2008 році за рішенням суду його реєстрації у цій квартирі позивач фактично у ней не вселився, а отже не користувався правами і не виконував обов`язки відповідно до вимог законодавства. Крім того, [PERSON] просив суд взяти до уваги, що за текстом резолютивної частини рішення Київського районного суду м. Харкова від 02.04.2008 у справі № 2-712/08/09, на яке посилається позивач обґрунтування своїх вимог, не вбачається того, що суд у тій справі ухвалив рішення про визнання недійсним чи скасування свідоцтва про право власності № [NUMBER] суд лише зобов`язав КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» «відмінити» вказане свідоцтво. Разом з тим, подальша юридична доля відповідної квартири свідчить, що вказане свідоцтво про право власності № [NUMBER] ніким не було ані «відмінене», ані скасоване, ані будь-яким іншим чином позбавлене юридичної сили. Так само не було скасовано і запис про державну реєстрацію права власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] , яка була здійснена КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером П-2-31218. Тож право власності фізичних осіб на житло в порядку приватизації державного житлового фонду виникає на підставі свідоцтва про право власності на відповідне житло (квартиру чи будинок) і допоки це свідоцтво не скасоване і не визнане недійсним за вказаними у ньому особами повною мірою зберігається відповідне право власності на таке житло. Також [PERSON] зауважив, що він є добросовісним набувачем нерухомості, оскільки під час придбання нерухомості він повною мірою спирався на дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 09.11.2022 року позивач подав уточнену позовну заяву в якій просив: - визнати за позивачем право користування квартирою [ADDRESS] - визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане Відділом приватизації житлового фонду виконкому ХМР 27.04.2004, реєстр. № 2А-04-220395 - визнати недійсним договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений ПН ХМНО Шаульською Н.І. 13.12.2019 за реєстр. № 1435 - визнати недійсним договір дарування частки квартири укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений ПН ХМНО Шаульською Н.І. 13.12.2019 за реєстр. № 1436 - визнати недійсним договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений ПН ХМНО Яновою О.Є. 28.07.2020 за реєстр. № 1535. Представником [PERSON] \~було подано\~додатковий відзив\~на позов\~у якому\~відповідач [PERSON] \~заперечував проти\~позову в\~повному обсязі\~та зокрема\~зазначав,\~що належним\~відповідачем за\~позовом про\~визнання недійсним\~свідоцтва про\~право власності\~на житло\~є не\~тільки вказані\~позивачем відповідачі\~(у\~тому числі\~ [PERSON] ),\~а й\~також відповідний\~орган приватизації\~(або\~його правонаступник). Крім того, у додатковому відзиві зазначено, що обрані позивачем [PERSON] способи захисту не є ефективними також в їх сукупності з огляду на вказану позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). Більше того, [PERSON] в особі свого представника заявив в порядку ст. 267 ЦК України про застосування позовної давності до вимог [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності №2А-04-220395 від 27.04.2004. 31.01.2023 позивачем було подано до суду відповідь на відзив, в якому просить задовольнити свої позовні вимоги, посилаючись на те, що стороною відповідача не спростовано факту порушення житлових прав позивача, адже вказаний факт встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили. Приватизація житла відбулась незаконно, та вчинені в подальшому угоди з житлом вчинені на підставі незаконно виданого свідоцтва про приватизацію є недійсними. Вимога про визнання недійсним свідоцтва про приватизацію була заявлена позивачем із дотриманням строку позовної давності, та судом має бути врахований факт недобросовісної поведінки як аргумент на користь позивача, а не відповідача. 16.02.2023 представником [PERSON] було подано заперечення на відповідь на відзив, в яких просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що свідоцтво про право власності на квартиру не скасовувалось, та позивачем не доведено недійсність вчинених правочинів, та зазначено про пропуск позивачем строку позовної давності. В судовому засіданні позивач свої уточнені вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Мица Ю.В. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував в повному обсязі, просив у позові відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та інших заявах по суті справи, та просив застосувати строки позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом своєчасно та належним чином, у раніше призначеному судовому засіданні заявив клопотання про застосування позовної давності до вимоги щодо визнання недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане Відділом приватизації житлового фонду виконкому ХМР 27.04.2004, реєстр. № 2А-04-220395. Від третьої особи ПН ХМНО Янової О. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Третя особа ПН ХМНО Шаульська Н.І. в судове засідання не з`явилась, повідомлялась судом у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомила. 11.07.2022 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зубу Г.А. 12.07.2022 судом здійснені електронні запити до Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідачів, відповідь на які надано до суду 12.07.2022. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 19.07.2022 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 14.11.2022 прийнято уточнену позовну заяву до розгляду, та спрямовано запит до Харківського міського ВДРАЦС Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Харків) щодо надання відомостей щодо відповідача [PERSON] 08.12.2022 позивачем подано до суду клопотання про закриття провадження в частині вимог до відповідача [PERSON] у зв`язку з її смертю та відсутністю інших спадкоємців. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09.12.2022 провадження по вказаній справі в частині вимог до відповідача [PERSON] закрито. Протокольною ухвалою суду від 09.12.2022 залучено до участі у вказаній справі в якості третіх осіб Харківську міську раду, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шаульську Наталію Іванівну, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Янову Оксану Євгенівну. Ухвалою суду від 27.02.2023 закрито підготовче провадження по вказаній цивільній справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. За ч. 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1\~ст. 4 ЦПК України). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Судом встановлено, що на момент розгляду цієї справи особами місце проживання яких зареєстровано за адресою [ADDRESS] , є [PERSON] (з 30.07.2020) та [PERSON] (з 07.09.2020) (довідка з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 12.07.2022 року). При цьому, як вбачається з договору купівлі-продажу за реєстровим № 1535 від 28.07.2020, що посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Яновою О.Є., квартиру за адресою [ADDRESS] (спірна квартира), відповідач [PERSON] передав у власність [PERSON] . Спірна квартира на момент укладення вказаного договору купівлі продажу належала на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності від 13.12.2019, що посвідчений ПН ХМНО Шаульською Н.І. за реєстр. №1435, та договору дарування частки квартири від 13.12.2019, що посвідчений ПН ХМНО Шаульською Н.І. за реєстр. №1436. Матеріали справи містять свідоцтво на право власності на житло від 27 квітня 2004 року, яке посвідчує, що [PERSON] та [PERSON] дійсно були власниками на праві спільної (сумісної) власності квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Крім того, заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02.04.2008 року по справі № 2-712/08/09 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна ХМР, ВГІРФ Київського РВ ГУ УМВС України, КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло позовні вимоги позивача були задоволені. Зобов`язано ВГІРФ Київського РВ ГУ УМВС України відновити реєстрацію [PERSON] [ADDRESS] , постановлено відмінити розпорядження управління комунального майна та приватизації згідно до якого [PERSON] , [PERSON] було надано свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] [ADDRESS] , зобов`язано КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» відмінити свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] .Про вказане рішення позивачу було відомо ще 02.04.2008, оскільки судове засідання відбулось за участю його представника. Натомість в матеріалах справи відсутні докази того, що вказане свідоцтво про право власності №2А-04-220395 було відмінене, скасоване або будь-яким іншим чином позбавлене юридичної сили. Запис про державну реєстрацію права власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] , що був здійснений КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером П-2-31218 також не був скасований. Відповідно до копії листа від 21.12.2021 року № 4531/0/50-21 Департаменту реєстрації ХМР [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання 30.07.2020 року на підставі заяви нового власника житла про зняття з реєстрації місця проживання від 29.07.2020 з відповідними документами (договір купівлі-продажу № 1535 від 28.07.2020 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 218124398 від 28.07.2020). Таким чином, органом реєстрації 30.07.2020 року було прийняте рішення, відповідно до вимог чинного законодавства про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] , яке позивач у судовому порядку не оскаржує. За змістом ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла, а втручання публічної влади у здійснення цього права допускається у виключних випадах, в тому числі задля захисту прав та свобод інших осіб. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У ст.\~47\~Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно з вимогами ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. У відповідності до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. (ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ). Частиною 2 Закону України\~"Про\~приватизацію державного\~житлового фонду" визначено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. За змістом ч. 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"\~до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). За змістом ч. 2 ст.\~19\~Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Верховенство права означає, що органи державної влади обмежені у своїх діях заздалегідь регламентованими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити заходи, що будуть застосовані в конкретних правовідносинах, і, відповідно, суб`єкт правозастосування може передбачати й планувати свої дії та розраховувати на очікуваний результат. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] приватизували спірну квартиру, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Відділом приватизації житлового фонду виконкому Харківської міської ради 27 квітня 2004 року, реєстраційний № [NUMBER] . Відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 року (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) 5. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Згідно з Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Як вбачається з листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 02.12.2019 за №1547/04-08/19 реєстрація права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] була здійснена КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] . На момент приватизації квартири за адресою [ADDRESS] в ній були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Отже, на момент видачі Відділом приватизації житлового фонду виконкому Харківської міської ради 27 квітня 2004 року № 2А-04-220395 свідоцтва про право власності на квартиру у органу приватизації були відсутні підстави вважати, що таке рішення може вплинути на права інших осіб, зокрема, [PERSON] . Судом також встановлено, що підстави позову не містять жодних обґрунтувань та посилань на акт цивільного законодавства, який на його думку надає підстави для визнання недійсним розпорядження органу приватизації та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на житло, а також для скасування реєстрації права власності, здійсненого на підставі такого розпорядження. Позивач також не надає належних і допустимих доказів того, що станом на час видання розпорядження органу приватизації від 27.04.2004 року щодо передачі у приватну власність спірної квартири за адресою [ADDRESS] , він проживав та був зареєстрований у вказаному приміщенні. Тож, [PERSON] та [PERSON] були повноправними власниками спірної квартири від дати оформлення свідоцтва про право власності (27.04.2004) і до дати дарування [PERSON] своє частки у праві спільної власності [PERSON] ( [INFO] ). Як зазначає сам позивач, він фактично\~не проживав\~у спірній\~квартирі після\~2003\~року.\~За таких\~обставин,\~правові підстави\~для визнання\~недійсним розпорядження\~органу приватизації\~відсутні. Виходячи з аналізу наведених норм права та матеріалів справи, позивач не був зареєстрований станом на момент приватизації у квартирі за адресою [ADDRESS] ,\~а тому\~приватизація квартири\~з його\~участю суперечила\~б нормам\~законодавства. Відтак, приватизація даної квартири здійснена відповідно до вимог чинного на час її проведення законодавства. З 13.12.2019 по 28.07.2020 (дата відчуження квартири на користь [PERSON] ) одноосібним і таким само повноправним власником квартири був [PERSON] , який у повній відповідності до приписів ст. 319 ЦК України розпорядився своїм майном, продавши його [PERSON] . Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5,6\~ст. 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (ст. 215 ЦК України). У розумінні положень наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала; у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права (постанова Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~27.06.2018\~року у\~справі N\~815/6945/16 (провадження N 11-439апп18). Захисту підлягає лише порушене, невизнане право чи законний інтерес особи. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанови Верховного Суду від 06.10.2021 року у справі N 571/1168/17 (провадження N 61-8227св21), від 21.07.2021 року у справі N 296/3367/18 (провадження N 61-16274св19) та інші). Аналіз положень Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, статті 29 ЦК України дає підстави для висновку, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК України права користування цим приміщенням, і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї. У порушення наведених положень законодавства позивач пов`язує своє право на приватизацію з фактом його реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а не з її правом на житло та фактом проживання у квартирі, що є неприпустимим. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-125цс12. Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Отже, право власності фізичних осіб на житло в порядку приватизації державного житлового фонду виникає на підставі свідоцтва про право власності на відповідне житло (квартиру чи будинок) і допоки це свідоцтво не скасоване і не визнане недійсним за вказаними у ньому особами повною мірою зберігається відповідне право власності на таке житло. Як вбачається з договору за реєстровим № 1535 (посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом ХМНО) 28.07.2020 року спірну квартиру придбав [PERSON] . Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зі змісту статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із основних засад цивільного права є добросовісність. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду неодноразово вказував, що тлумачення приватно - правових норм має бути розумним та що «загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства» (зокрема, постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.01.2021 у справі № 758/10761/13-ц, постанова Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц). З цих причин особа, яка добросовісно набула право власності на квартиру не може бути позбавлена свого права власності незалежно від того, який саме спосіб такого позбавлення обрав позивач витребування квартири чи визнання недійсним правочину з придбання квартири. Крім того, суд також враховує матеріали справи не містять доказів вживання заходів щодо реалізації свого права [PERSON] , зокрема щодо реалізації свого права на приватизацію спірної квартири. За таких умов поведінка позивача є порушенням принципу добросовісності, на якому грунтується доктрина «venire contra factum proprium». Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ч. 1 ст. 204 ЦК України) Згідно положень ч. 1 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. (ч. 1-3\~ст.\~203\~ЦК України в редакції на час виникнення спірних правовідносин) Частиною 1 ст.\~216\~ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 236\~ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 сформульовано гранично широкий висновок: «…оспорювання ланцюга договорів купівлі-продажу майнових прав (або інших правочинів) не є ефективним способом захисту (близькі за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 23.02.2021 у справі № 359/3373/16-ц)». Отже, обрані позивачем [PERSON] способи захисту не є ефективними також в їх сукупності з огляду на вказану позицію Великої Палати Верховного Суду. Суд зазначає, що звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до частини першої\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17. З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме позивач повинен довести обставини на які він посилається, надати суду належні та допустимі докази, на підтвердження зазначеного. Так, під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. Відповідачем також заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Аналіз положень глави 19 ЦК України «Позовна давність» дає підстави для висновку, що правові наслідки спливу позовної давності у вигляді відмови у позові можуть застосовуватися лише у тих випадках, якщо доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не з підстав спливу позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Разом з тим, суд враховує, що відмова у позові з причин пропуску позивачем позовної давності є допустимою лише у тому разі, коли судом буде встановлено дійне порушення прав і законних інтересів позивача, але строк для захисту таких прав і законних інтересів позивачем пропущено. Враховуючи зазначене, суд відмовляє у позові з причин його необгрунтованості та невідповідності вимогам чинного законодавства, детально викладених вище. За таких\~обставин,\~суд вважає\~необхідним відмовити\~в задоволенні\~позову повністю за наведених вище обставин. Згідно ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За вказаних обставин, понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають компенсації з позивача пропорційно до позовних вимог у задоволенні яких відмовлено. Звертаючись до питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до чч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Суд також зауважує, що відповідно до чч. 2-4, 6 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд враховує правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, відповідно до якої у разі встановлення гонорару адвоката у фіксованому розмірі подання детального опису виконаних адвокатом робіт не є необхідним. Так, як вбачається з матеріалів справи стороною відповідача [PERSON] було заявлено вимогу про компенсацію витрат на правничу допомогу. В обґрунтування якої додано повноваження адвоката Мица Ю.В.(копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги, та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю), копію рахунку-фактури №11/2022 від 16.08.2022, копію квитанції №42-287К від 17.08.2022 про отримання адвокатом 80000 грн. згідно рахунку-фактури №11/2022 від 16.08.2022. Так, в судовому засіданні встановлено, що правничу допомогу відповідачу надавав адвокат Мица Юрій Вікторович. Згідно ч. ч. 3, 8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3\~ст. 137 ЦПК України). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення усправі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява N 19336/04. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Надані документи відповідачем відповідно до положень ст. 15,\~77 ЦПК України є належними доказами сплати грошових коштів за надання професійної правничої допомоги у даній справі. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з того, що дана справа перебувала в провадженні суду з липня 2022 року, було проведено 5 судових засідань за участю адвоката Мица Ю.В., який надав на адресу суду заяви по суті (відзив на позов, додатковий відзив, заперечення), проте суд вважає заявлений розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 80000,00 грн. є значно завищеним, та до суду не наданий перелік виконаних робіт виконаних адвокатом, тому суд вважає, що співмірним розміром судових витрат на надання правничої допомоги, враховуючи складність даної справи, є 10000 грн., що підлягають відшкодуванню на користь відповідача [PERSON] , а в іншій частині суд вважає за доцільне відмовити за наведених вище підстав. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судові витрати по оплаті судового збору компенсувати за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved