Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

16.01.2023 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що у них із відповідачкою народився спільний син - [PERSON] , [INFO] . У зареєстрованому шлюбі вони не перебували та не перебуваємо. Дитина тривалий час проживає разом зі ним та його батьками в [ADDRESS] і перебуває на його повному утриманні та вихованні Позивач вказує, що відповідачка проживає окремо, останнім часом дитиною цікавиться дуже рідко. В грудні місяці 2022 року повідомила, що має намір створити окрему сім`ю та переїхати на постійне проживання за межі України. Добровільно допомоги на утримання сива не надає. Власне житло у неї відсутнє. Вважає, що створення сім`ї та виїзд за межі України відповідачки може негативно відобразитися на вихованні нашої спільної дитини з чим він категорично не згідний. Зареєструвати шлюб та проживати разом і дбати про інтереси дитини спільно відповідачка відмовляється. Дитина ставиться до нього прихильно, має наявні усі можливості здійснювати належний догляд за сином та займатися його вихованням, батьки в догляді за дитиною також допомагають. Вважає, що визначення місця проживання малолітнього сина з ним забезпечить якнайкраще його інтереси. Позивач також зазначає, що разом із відповідачем несуть рівні обов`язки по утриманню дитини, а тому змушений звертатися із вимогою про примусове стягнення аліментів на утримання дитини. На підставі наведеного просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідачки - [PERSON] на його користь, [PERSON] , аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 (три тисячі) гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення ним повноліття. Позивач в судове засідання подав письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі, позов підтримав повністю та просить його задовольнити. Просив не стягувати з відповідача судовий збір. Відповідач в судове засідання не з`явилася, до суду подала письмову заяву в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги визнає частково, додатково повідомила, що згідна сплачувати аліменти в розмірі 2000 грн. щомісячно. З приводі інших позовних вимог заперечень не має, оскільки найближчим часом має намір створити свою сім`ю та переїхати на постійне місце проживання в Іспанію. Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування Мар`янівської селищної ради Волинської області в судове засідання подала заяву в якій просить долучити до матеріалів справи копію рішення та висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини, а також просить розгляд справи проводити у її відсутності за наявними в матеріалах справи документами. Дослідивши матеріали справи та подані докази, проаналізувавши встановлені обставини справи в їх сукупності, приходжу до наступного висновку. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Із матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] у сторін [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] (а.с.5). Згідно довідки про склад сім`ї та проживання від 11.08.2022 року №443 до складу сім`ї [PERSON] , входить [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований, але не проживає за адресою [ADDRESS] . Згідно акту обстеження умов проживання проведеного 17.02.2023 року виконуючого обов`язки начальника служби у справах дітей Мар`янівської селищної ради та виконуючого обов`язки директора фахівця із соціальної роботи КУ «ЦНСП» за адресою: [ADDRESS] встановлено, що умови проживання задовільні, проведений косметичний ремонт, облаштовано усіма необхідними меблями, наявна побутова техніка. Для виховання та розвитку дитини є окрема кімната, з ліжком та дитячим ліжечком, шафою, проведено косметичний ремонт, чисто охайно. За результатами бесіди і ставлення членів сім`ї до рішення прийняти на виховання дитину встановлено, що в даному помешканні створені умови для проживання та виховання дитини (а.с.33). Із вище дослідженого акту судом встановлено, що дитина проживає з бабусею в м. Нововолинськ. Відповідно до акту обстеження умов проживання проведеного 23.02.2023 року начальником служби у справах дітей та спеціалістом служби у справах дітей за адресою: м. Нововолинськ, мікрорайон Шахтарський 1/44 умови проживання [PERSON] , [INFO] є задовільні. Власником житла є бабуся [PERSON] . Квартира з усіма зручностями, проведено усі комунікації, чисто прибрано. Дитина забезпечена усім необхідним, проживає в одній кімнаті з бабусею, спить на одному ліжку. Мати дитини останні три місяці проживає та працює в м. Львів. Дитину залишила під нагляд бабусі. За результатами бесіди і ставлення членів сім`ї до рішення прийняти на виховання дитину встановлено, що за вказаною адресою створені умови для проживання, виховання та розвитку дитини (а.с.34). Рішенням виконавчого комітету Мар`янівської селищної ради Луцького району Волинської області від 27 квітня 2023 року №51 затверджено висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини. За результатами розгляду матеріалів виконавчий комітет вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . 04 травня 2023 року від начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради, представника органу опіки та піклування Думич І.О. надійшла заява з якої вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини за результатами ознайомлення з матеріалами справи та обговорення питання про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] дійшла висновку, що надання висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього з одним із батьків, є недоцільним, оскільки вважають, що відсутній спір між батьками у даному питанні. Просить судове засідання розглядати у її відсутності, у вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини покладаюся на розсуд суду. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9 та 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України). Відповідно до частини третьої статті 157 СК України, той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Виходячи з роз`яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 4 ст.29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Судом встановлено, що у даному випадку має місце факт коли малолітній син сторін [PERSON] проживає разом із бабусею [PERSON] . Позивач, як батько дитини, просить визначити місце проживання дитини із ним, оскільки мати дитини проживає у іншому населеному пункті де орендує квартиру та на протязі тривалого часу не вживала заходів для забезпечення проживання малолітнього сина із нею. Позивач в силу можливостей та життєвих обставин постійно підтримує контакт із сином, піклується про нього, разом проводять вільний час. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Конвенція про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), виходячи з рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. У справі, що розглядається, суд керується тим, що, незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання малолітнього [PERSON] з батьком найкраще забезпечить інтереси дитини. З врахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що батько створив належні умови для його виховання та розвитку, забезпечує його належним доглядом та опікою, у повній та достатній мірі приділяє час дитині, задовольняє гармонійний розвиток його особистості в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Дані обставини підтверджують наявність тісного зв`язку батька із своєю дитиною, підтримання якого є життєво необхідним для дитини такого віку. Таким чином, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, а також визнання позову відповідачем в цій частині позовних вимог, суд прийшов до висновку, що проживання і збереження сімейних зав`язків малолітнього сина [PERSON] саме з батьком буде відповідати найкращим інтересам дитини. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки обов`язок по утриманню своїх неповнолітніх дітей покладається на обох батьків, а тому відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.7 Закону України Про державний бюджет України на 2023 рік прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні; Згідно до ч.1, ч.2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідачем не надано жодних доказів її непрацездатності та наявності на її утриманні інших дітей, батьків, чи докази існування інших обставин, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, що дозволяє зробити висновок про її спроможність сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку. Водночас позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач має реальну можливість сплачувати аліменти у заявленому ним розмірі. Будь-які відомості щодо працевлаштування та середньомісячного заробітку (доходу) відповідача позивачкою суду не надані. Таким чином, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд, виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості приходить до висновку про часткове задоволення вимоги про стягнення аліментів та необхідність стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі в розмірі, по 2000 гривень щомісячно на дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч.1 ст.192 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З даною позовною заявою позивач [PERSON] звернувся 16.01.2023 року (а.с.1), отже саме з зазначеної дати аліменти мають стягуватися з відповідача на його користь. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити дане рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць. В письмовій заяві до суду позивач просить не стягувати з відповідача сплачений позивачем судовий збір за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Крім того, згідно положень ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», тому з відповідача слід також стягнути на користь держави судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліметів в розмірі що був встановлений на день звернення з позовом до суду та становить 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп. На підставі ст.ст.180, 181, 182, 184 СК України,

Outcome: partial