Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

20.02.2023 [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, третя особа - Виконавчий комітет Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, як орган опіки та піклування, в якому просила позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовної заяви зазначено, що [INFO] народився [PERSON] . Матір`ю дитини у свідоцтві про народження записана [PERSON] , яка померла [INFO] . Запис про батька дитини внесено відповідно до статті 135 Сімейного кодексу України. Розпорядженням Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області "Про влаштування дітей-сиріт на виховання та спільне проживання до будинку сімейного типу" від 14.12.2021 № 255, [PERSON] , [INFO] з 24.12.2021 влаштовано на виховання та спільне проживання до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] , покладено на матір - виховательку [PERSON] персональну відповідальність за життя, здоров`я, фізичний та психічний розвиток дитини [PERSON] . Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2022 року [PERSON] , [INFO] , визнано батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , внесено зміни до актового запису про народження малолітнього [PERSON] щодо відомостей про батька. Рішення набрало законної сили На виконання рішення суду від 31.10.2022 було повторно видане Свідоцтво про народження дитини, згідно якого [PERSON] змінено прізвище та по-батькові на [PERSON] , батьком вказаний [PERSON] . Протягом тривалого часу дитина [PERSON] проживає разом з матір`ю - вихователькою [PERSON] у дитячому будинку сімейного типу, за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на повному матеріальному утриманні та забезпеченні [PERSON] , яка виховує дитину та піклується про її стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Умови проживання в дитячому будинку сімейного типу задовільні, взаємовідносини між дітьми та [PERSON] доброзичливі, дружні, у тому чисті й створені усі умови для розвитку, занять та відпочинку малолітнього [PERSON] . Дитина забезпечена всім необхідним відповідно до до свого віку. Санітарно-гігієнічні норми дотримані, в будинку чисто та охайно. При цьому батько дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, ніколи не виховував його та не піклувався про нього, а також не бере участі в його утриманні. Батько взагалі відсутній в житті дитини, ніколи не відвідував сина, не спілкується з ним, не цікавиться його життям. Фактично батько свідомо усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків без поважних на те причин. Враховуючи вище викладене позивач звернулася до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 07.03.2023 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 23.03.2023. 20.03.2023 до канцелярії суду від позивача [PERSON] надійшла заява про зміну предмета позову, відповідно до якої остання просить: позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття починаючи з дня пред`явлення позову до суду. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 23.03.2023 прийнято заяву про збільшення позовних вимог (зміну предмету позову) у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, третя особа - Виконавчий комітет Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, як орган опіки та піклування, підготовче засідання відкладено до 19.04.2023. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 19.04.2023 закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті на 02.05.2023. 02.05.2023 належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] до канцелярії суду надала заяву відповідно до якої просила проводити розгляд справи за її відсутності на задоволення позовних вимог наполягала. Відповідач [PERSON] до канцелярії суду надав заяву відповідно до якої просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник Служби у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Мартинова О.В. до канцелярії суду подала заяву, відповідно до якої просила проводити розгляд справи за відсутності представника третьої особи та прийняти рішення в інтересах малолітньої дитини. За загальним правилом частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України). Суд, дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що відповідно до Розпорядження Богодухівської районної державної адміністрації від 14 грудня 2021 року № 255 "Про влаштування дітей-сиріт на виховання та спільне проживання до будинку сімейного типу" малолітнього [PERSON] , [INFO] з 24 грудня 2021 року влаштовано до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] на виховання та спільне проживання, як дитину-сироту, покладено на матір - виховательку [PERSON] персональну відповідальність за життя, здоров`я, фізичний та психічний розвиток дитини [PERSON] (а.с. 4 зворот-6). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2022 року по справі № 621/4156/21, задоволено позовну заяву [PERSON] до виконавчого комітету Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області про визнання батьківства, визнано [PERSON] , [INFO] , батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , внесено зміни до актового запису № 6 від 19 березня 2015 року про народження [PERSON] , [INFO] , а саме: в графі "Батько" виключено запис " [PERSON] ", зазначивши батьком дитини " [PERSON] "; прізвище дитини " [INFO] " змінено на " [INFO] ", по батькові дитини " [INFO] " змінено на " [INFO] ". Рішення набрало законної сили 30.11.2022. (а.с. 8-9) Відповідно до копії Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого повторно 14 грудня 2022 року батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 06 (а.с. 7). [PERSON] , померла [INFO] . З Висновку органу опіки та піклування Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області від 24 квітня 2023 року № 115, що після встановлення батьківства [PERSON] по відношенню до [PERSON] , [PERSON] до служби у справах дітей з питанням про повернення не звертався. Відповідно до довідки поліцейського громади СВГ ВП № 2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області Зеленського А.В, [PERSON] характеризується негативно, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі й за вчинення домашнього насильства, порушення правил дорожнього руху та розпивання спиртних напоїв. Відділом поліції відкрито два кримінальних провадження у відношенні [PERSON] щодо спричинення тілесних ушкоджень та незаконне зберігання наркотичних засобів. Батько участі у вихованні дитини не приймає, та взагалі відсутній в житті дитини. Питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] було розглянуто 12.04.2023 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Зміївської міської ради та враховуючи інтереси дитини Зміївська міська рада, як орган опіки та піклування, вважає доцільним розбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] (а.с. 43). Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, духовного та соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно зі статтею 165 Сімейного кодексу України право звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до частин 1-4 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до частин 3, 4 статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з частинами 4, 5 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до керівних роз`яснень, які містяться у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абзацу 2 пункту 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно пункту 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Стаття 171 Сімейного кодексу України закріплює, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Суд зазначає, що батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьками конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька (матері) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він/вона, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей. Ухилення від виконання своїх обов`язків [PERSON] з виховання сина [PERSON] , [INFO] , не виявлення щодо нього батьківського піклування, який не цікавиться сином, його розвитком, матеріальним забезпеченням, станом здоров`я дитини, не приймає жодної участі у його житті, а тому встановлені фактичні обставини узгоджуються з приписами частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України та є підставою для позбавлення батьківських прав відповідача з врахуванням наявності його винної поведінки та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками. Статтею 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом також не встановлено наявність вагомих підстав вважати, що відповідач змінить своє відношення до сина, відповідачем не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про бажання відповідача спілкуватись з дитиною. Вказані обставини в сукупності свідчать про необхідність застосування судом такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, а позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини, а від так позов підлягає задоволенню. Відповідно до частини 2 статті 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до статті 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно статті 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. У відповідності до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умова для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що вона несе обов`язки щодо утримання та виховання дитини [PERSON] самостійно. Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини. Разом з тим, судом враховано, що позивачка звернулась до суду за захистом прав малолітньої дитини що перебуває на її утриманні. Відповідно до статей 180, 181, 182, 183 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, а також інші обставини, що мають істотне значення. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги , суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів з [PERSON] на утримання [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі Враховуючи що позивач позивач згідно пункту 14 частини 2 статті 3 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору, - з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір за одну немайнову та одну майнову вимоги у загальному розмірі 1 984 (одну тисячу дев`ятсот вісімдесят чотири) грн. 80 к., сплачено судовий збір за дві вимоги немайнового характеру та остання не вимагала відшкодування судових витрат, тому питання щодо розподілу понесених нею витрат в цій частині судом не вирішувалося. Крім того позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів, за яку вона звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", а від так в силу вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 2 147 грн 20 к.

Outcome: approved