Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати відповідача батьком малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та внести зміни до актового запису серії [NUMBER] від 11 березня 2020 року, виданого Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва), а саме вказати у графі «Батько» [PERSON] . В обґрунтування позову вказано, що сторони протягом 2019 року перебували у близьких романтичних стосунках, за час яких позивач завагітніла і [INFO] народила доньку [PERSON] , батьком якої є відповідач. Оскільки він не надав заяву про внесення відомостей про нього як про батька, при реєстрації факту народження дитини, відомості були внесені з слів матері-позивача, згідно з частиною першою статті 135 Сімейного кодексу України: запис про батька дитини провадився за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записано за її вказівкою. Після народження дитини відповідач перестав підтримувати стосунки з позивачем, фактичні сімейні стосунки між ними припинилися. Відповідач уникає спілкування, жодним чином не бере участі у вихованні дитини, не здійснює матеріальне забезпечення своєї доньки та позивача. Прямо та опосередковано через своїх родичів та знайомих повідомляв, що добровільно не визнає себе батьком дитини, у той же час стверджував, що розуміє, що дитина народжена від нього. Однак позивач впевнена, що саме він є батьком дитини, тому звернулася до суду із цим позовом. Відповідач визнав позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 20 квітня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва, на виконання ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року, надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано судді Соколову О. М., для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 21 квітня 2021 року суддя Соколов О. М. заявив самовідвід від розгляду справи /а. с. 32/. 26 квітня 2021 року на підставі розпорядження керівника апарату суду № 116 від 26 квітня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, та передано судді Писанцю В. А., згідно з протоколом /а. с. 33, 34/. 23 липня 2021 року ухвалою судді Писанця В. А. відкрито у справі провадження, для розгляду за правилами загального позовного провадження /а. с. 35/. 29 вересня 2021 року на підставі розпорядження керівника апарату суду № 326 від 29 вересня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, та 29 вересня 2021 року передано судді Литвиновій І. В., згідно з протоколом /а. с. 40, 41-43/. 10 лютого 2022 року ухвалою суду у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, на виконання якої 13 березня 2023 року судовий експерт склала висновок № СЕ-19-22/29316-БД за результатами дослідження, згідно з яким ймовірність того, що відповідач [PERSON] може бути біологічним батьком малолітньої [PERSON] становить 99, 999999999% /а. с. 55-57, 69-83/. 12 квітня 2023 року ухвалою суду поновлено провадження у справі /а. с. 88/. 11 травня 2023 року представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, не має заперечень проти постановлення заочного рішення суду. 11 травня 2023 року відповідач подав заяву про визнання позову у повному обсязі, просив справу розглянути за його відсутності. Сторони у судове засідання не з`явилися, враховуючи подані заяви. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. [INFO] у [PERSON] народилася донька [PERSON] . 11 березня 2020 року Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано свідоцтво серії [NUMBER] , з актовим записом № 938, про народження [PERSON] /а. с. 12/. Відомості про батька внесено відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України - зі слів матері: [PERSON] /а. с. 12, 13/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. За правилами частини першої ст. 126 Сімейного кодексу України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. За відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини, згідно з частиною першою ст. 128 Сімейного кодексу України може бути визнане за рішенням суду. Визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Відповідно до ст. 134 Сімейного кодексу України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що у ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99, 99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. russia, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає позов доведеним, в зв`язку з чим задовольняє позовні вимоги про визнання батьківства. Порядок реєстрації походження дитини від своїх батьків регулюється не лише нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до п.п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Пунктом 2.13.1. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5, передбачено, що підставою для внесення змін в актовий запис цивільного стану є, в тому числі, рішення суду про визнання батьківства. Відповідно до п. 2.16.4 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Частиною третьою статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно із частиною четвертою ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про задоволення позову. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи, і фактичним обставинам у справі, а також підтверджується зібраними у справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити. V. Розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини першої ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При поданні позовної заяви [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 908, 00 грн, що підтверджується квитанцією № 91058 від 29 січня 2021 року, відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні визнав позов, судовий збір підлягає стягненню з нього в розмірі 454, 00 грн, а решту у сумі 454, 00 грн належить повернути з державного бюджету на користь [PERSON] . Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких, згідно з пунктом 2 частини третьої статті 133 і 139 ЦПК України, відносяться і витрати на проведення експертизи, покладаються на відповідача. Як вбачається з довідки старшого судового експерта Криницької О. Ф. вартість витратних матеріалів та реагентів до висновку експерта від 13 березня 2023 року № СЕ-19-22/29316-БД становить 7 396, 55 грн, сплачені позивачем на вимогу експерта /а. с. 68/. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved