Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності на спільне сумісне майно. В позові посилається на те, що 03.06.1989 був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем. На підставі рішення суду від 11.02.2022 шлюбі між сторонами розірвано. Під час шлюбу сторони спільно придбали нерухоме майно та на сьогоднішній день між ними не досягнуто згоди щодо порядку його розподілу. Відповідач категорично відмовляється від добровільного поділу майна. Зазначає, що ними спільно придбано в 2006 році на підставі договору купівлі-продажу два житлових будинки по [ADDRESS] та [ADDRESS] . В подальшому вказані господарські номери об`єднані в один номер. На ім`я відповідача в 2008 році отримано свідоцтво про реєстрацію права власності. Станом на момент звернення до суду із позовом їх спільне майно складається з житлового будинку, літньої кухні, господарських будівель та споруд, а також добудов. Кошти, за які придбано житловий будинок та здійснено ремонтні роботи були спільними. Вважає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та просить суд, ухвалити рішення, яким визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на частку згаданого майна та вирішити питання про стягнення судових витрат з відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи та підтвердила обставини викладені в позові. Крім того, зазначила, що дійсно в 2008 році відповідачем отримано свідоцтво про реєстрацію права власності на спірний житловий будинок. В подальшому ними спільно проводились будівельні та ремонтні роботи в ході яких добудовано до житлового будинку веранду та котельню. Також ними спільно побудовано гараж. Вказані добудови не зареєстровані, однак вони зазначені в технічному паспорту. Просила здійснити поділ майна, яке зареєстровано в передбаченому законом порядку згідно свідоцтва про реєстрацію права власності. Представник позивача в судовому засіданні також вимоги позовної заяви підтримав з підстав викладених в ній. Не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Просив визнати зазначене в позові майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити його в рівних частинах. Відносно самочинно зведених споруд, то просив щодо них питання не вирішувати. Вважає, що внаслідок зведення самовільної прибудови та гаража, житловий будинок не набуває статусу самочинно збудованого, а тому щодо нього можна вирішити питання про поділ. Також заявив про необхідність призначення додаткового судового засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про причини своєї неявки суд до відома не поставив, відзив на позовну заяву також не надав. Про день, час та місце проведення судового розгляду повідомлений належним чином. Саме тому, зі згоди сторони позивача судом проведено заочний розгляд справи. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 03.06.1989 між позивачем [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Городенківським райвідділом РАГС у Івано-Франківській області за актовим записом № 46, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. 11.02.2019 на підставі рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області шлюб між сторонами розірвано. Дана обставина підтверджується копією рішення суду. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, то позивач [PERSON] 21.09.2019 зареєструвала шлюб з [PERSON] , внаслідок чого змінила своє прізвище на « [PERSON] ». В подальшому, позивач змінила свою прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Даний факт вбачається з свідоцтва про зміну імені від 05.05.2022 та довідки Герцаївського сектору УДМС в Чернівецькій області від 23.07.2022. В період шлюбу, а саме 01.03.2006 позивач відчужила квартиру в м.Городенка Івано-Франківської області, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 01.03.2006. Після цього, сторони придбали два житлові будинки за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Кадубовецької сільської ради № 5/4 від 17.05.2006 об`єднано два господарські номера № [NUMBER] і [ADDRESS] , житловий будинок по [ADDRESS] переведено в літню кухню. Цим же рішенням відповідачу [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житловий будинок за [ADDRESS] . 26.12.2008 відповідач [PERSON] зареєстрував свідоцтво про право власності, серія свідоцтва [NUMBER] . Згідно вказаного свідоцтва за власником зареєстровано житловий будинок 1980 р. побудови за адресою [ADDRESS] . Відповідно до опису об`єкта, загальна площа житлового будинку складала 96,20 кв.м; житлова площа 59,00кв.м.; Житловий будинок, А, 96,20 кв.м.; Літня кухня, Б; Літня кухня, В; Сарай, Г; Гараж,Д; [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту виданого на спірне нерухоме майно на ім`я відповідача [PERSON] , то останнє складається з житлового будинку, добудови, літньої кухні, двох сараїв, двох гаражів, вбиральні, криниці, огорожі та вигрібної ями. Загальна площа житлового будинку літ. «А» складає 117 кв.м. При цьому, згідно характеристики господарських будівель, що міститься в цьому ж технічному паспорту, то рік спорудження добудови літ. А-І, ганку літ.А/а, вбиральні літ.Ж та гаражу літ.И зазначено 2021. Згідно змісту довідки-характеристики від 18.11.2022 №262 щодо спірного будинковолодіння, то на момент її видачі останнє складалось з житлового будинку 1980 року побудови, загальною площею 96,20/59,00 кв.м. під літ. «А»; літньої кухні під літ. «Б»; сараю під літ. «Г», гаражу під літ. «Д»; сараю під літ. «Е»; вбиральні під літ. «Ж»; криниці під літ. «К»; огорожі під № 1-З. Ця ж довідка містить відомості про те, що в тому числі зведено самочинно такі будівлі та споруди: Добудова під літ «А-І» заг. площа 20,10кв.м., вартістю 175247 грн., Гараж літ. «И» вартістю 53989 грн., Вигрібна яма № 4 вартістю 13782 грн. Відповідно до примітки вищевказаної довідки-характеристики, то в житловому будинку літ. «А» змінилась загальна площа з 96,20 кв.м. на 117,00 кв.м., житлова площа з 59,00 кв.м. на 61,00 кв.м. за рахунок проведеної реконструкції житлового будинку та знесення пічки опалення. Загальна вартість самочинно зведених будівель та споруд 243015 грн. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дана норма також дублюється та відповідає змісту вимоги ст.368 ч.3 ЦК України. Відповідно до змісту частин 1-3 ст. 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте під час шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частина 3 ст.70 СК України передбачає, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс 17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої палати Верховного Суду України від 21.11.2018 року у справі №372/504/17. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі №6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Крім того, належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом його набуття під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності на майно подружжя, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом набуття цього майна були спільні сумісні кошти подружжя або спільна праця. Тобто, статус спільної сумісної власності подружжя визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуто (тобто джерело набуття). Таке твердження кореспондується з позицією КЦС ВП, викладеної у постанові від 27.03.2019 у справі №331/8757/14-ц (провадження №61-48599си18). Приписами частин 1 та 2 статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі Інструкція № 55) передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146). При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Даний правовий висновок викладений в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.03.2023 в справі № 127/28862/21 щодо подібних правовідносин. Судом встановлено, що до складу спірного будинковолодіння, яке складається з житлового будинку та господарських споруд, входять самочинно зведені будівлі та споруди, будівництво яких проведено без відповідного погодження та попередньо отриманого дозволу. Внаслідок наявності такої добудови та будівель, весь комплекс житлового будинку та господарських будівель набув статусу самочинно збудованого майна. Саме тому, дана обставина є перешкодою для визнання вказаного майнового комплексу об`єктом спільної сумісної власності подружжя та проведення його поділу шляхом визначення за кожним частки в розмірі по . Стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів того, що вказане самочинне будівництво (реконструкція) проводились із дотриманням вимог чинного законодавства та за попереднім погодженням. Разом з тим, після усунення підстав, що спонукали у відмові в такому поділу, а саме реєстрація самочинно зведеної добудови та споруд, питання щодо визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ може бути предметом судового розгляду. Оскільки в судовому засіданні представником позивача заявлено про необхідність вирішення питання про судові витрати, які не пов`язані зі сплатою судового збору, то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України необхідно призначити додаткове судове засідання для цього. На підставі ст.ст. 8, 55 Конституції України ст.ст. 60, 61, 65, 68, 69, 70, 71 СК України, ст. 368, 369, 372 ЦК України,

Outcome: dismissed