Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

17.08.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування договору дарування, визнання права власності, стягнення матеріальної та моральної шкоди до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буржинської Д.В., третя особа [PERSON] . 20.09.2018 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 13.11.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвали про витребування доказів та забезпечення судових витрат. 27.08.2020 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буржинської Д.В. про роз`яснення ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 13.11.2019 року. 01.02.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залучення до участі у справі у якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації. 20.08.2021 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Машкевич К.В. постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буржинської Д.В. про роз`яснення ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 13.11.2019 року. 21.07.2022 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання, призначено справу до судового розгляду по суті. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачем зазначено, що у зв`язку з оформленням кредиту в жовтні 2017 року та необхідності підтвердження наявного у нього майна, зробивши запит, з`ясував, що належна йому на праві власності квартира [ADDRESS] , 28.08.2014 року подарована [PERSON] , який діяв, ніби то від його імені, [PERSON] . Однак, довіреність на підставі якої діяв [PERSON] від його імені, насправді, ніколи ним не видавалася, а відтак відчуження квартири є незаконним, а в діях приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буржинської Д.В. вбачаються порушення закону, оскільки на час посвідчення довіреності та договору дарування, він перебував в СІЗО № 13 під вартою. З [PERSON] нетривалий період часу мав стосунки, остання мала доступ до його квартири та документів, чим скористалася та незаконно отримала у власність його квартиру. Вважає, що договір дарування квартири [ADDRESS] за № 1324, що укладений 28.08.2014 року між [PERSON] , який діяв від імені та в інтересах [PERSON] та [PERSON] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 279466180000 є протиправним та підлягає скасуванню. Крім того, у зв`язку з тим, що [PERSON] продовжує незаконно проживати у його квартири, він змушений орендувати житло, вартість оренди за весь період складає 225 000, 00 грн., які мають бути компенсовані йому з [PERSON] , а також моральна шкода у розмірі 100 000, 00 грн., оскільки всі події, що сталися навколо відчуження його квартири справили негативний вплив на стан його ж здоров`я. Позивач також вважає, що має бути скасованим і укладений, 02.08.2018 року між ним та [PERSON] договір дарування зазначеної вище квартири їх спільному неповнолітньому сину. Просив визнати протиправним та скасувати договір дарування квартири [ADDRESS] за № 1324, що укладений 28.08.2014 року між [PERSON] , який діяв від імені та в інтересах [PERSON] та [PERSON] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 279466180000; стягнути з [PERSON] на його користь матеріальну шкоду у розмірі 225 000, 00 грн. та моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 грн.; скасувати договір дарування квартири [ADDRESS] за № 2049, що укладений 02.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] від імені [PERSON] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 279466180000; визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 279466180000; стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати по сплаті судового збору. 23.11.2018 року до суду подано відзив на позов від відповідачки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буржинської Д.В., відповідно до змісту якого остання заперечувала проти заявлених до неї вимог, зазначивши, що не є належним відповідачем у справі, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 26.11.2018 року до суду подано відзив на позов від відповідачки [PERSON] , відповідно до змісту якого остання заперечувала проти заявлених до неї вимог, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Сторони у судовому засіданні 08.05.2023 року відсутні. Представник позивача просив завершувати розгляд справи за його та [PERSON] відсутності, зазначивши, що підтримує заявлені позовні вимоги у повному обсязі, з урахуванням уточнення, просив позов задовольнити. Представник [PERSON] подав заяву про завершення розгляду справи за його та відповідачки відсутності, просив суд відмовити у задоволенні заявлених вимог повністю. Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буржинська Д.В. та треті особи [PERSON] і Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися. Врахувавши думку учасників судового розгляду справи, дослідивши подані сторонами заяви по суті справи та докази на їх підтвердження, суд прийшов до висновку про можливість завершення розгляду справи за відсутності сторін у справі та відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 28.08.2014 року між [PERSON] , який діяв від імені та в інтересах [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] за № 1324. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] , зазначає, що довіреність на підставі якої діяв [PERSON] від його імені, насправді, ніколи ним не видавалася, а відтак відчуження квартири є незаконним, а в діях приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буржинської Д.В. вбачаються порушення закону, оскільки на час посвідчення довіреності та договору дарування, він перебував в СІЗО № 13 під вартою. З [PERSON] нетривалий період часу мав стосунки, остання мала доступ до його квартири та документів, чим скористалася та незаконно отримала у власність його квартиру. Просив суд визнати протиправним та скасувати зазначений вище договір дарування квартири. За правилами ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 717, ч. 1 ст. 202, ст. ст. 203, 204 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність; правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір дарування є правочином і у випадку відсутності згоди однієї з його сторін на укладення такого правочину, відповідна сторона має право заявити позов про визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі № 924/316/21 вказано, що наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою. Щодо порушеного права, то таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Аналогічний правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19 (ЄДРСРУ № 101163526). Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Одночасно, слід зазначити, що судочинство в судах здійснюється відповідно до Конституції України, Кодексу, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно приписів ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування. Водночас ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України». Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 зауважено, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 по справі №917/664/19 зауважив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Верховний Суд у постанові від 13.01.2022 по справі №921/591/20 зауважив, що додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Верховний Суд у постанові від 10.11.2021 по справі №910/8060/19 вказав, що під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов. Поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)). Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)). У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" зазначено, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003). Таким чином, виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність); відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Отже, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76). Так, у справі, що розглядається, належним способом захисту щодо договорів дарування є визнання їх недійсними, а не визнання протиправними та скасування, відповідно, у цій частині позовні вимоги не можуть бути задоволені судом. Крім того, похідні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди, визнання права власності, з огляду на відсутність підстав для задоволення основних позовних вимог, також не можуть бути задоволені судом. Щодо визначення позивачем суб`єктного складу, суд зазначає наступне. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України). Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про нотаріат», нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. При вчинені такої нотаріальної дії, як посвідчення угоди про відчуження майна нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між особами договору і не може порушувати цивільних прав, які є змістом цих відносин. Саме сторони угоди є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір, і основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня зацікавленість. Якщо особа вважає, що внаслідок укладання правочину було порушено її права чи інтереси самим фактом укладання правочину, то вона звертається з відповідним позовом до іншої сторони, яка є учасником цього правочину. Нотаріус, що посвідчував правочин, залучається до участі по справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, і не може бути відповідачем в такій категорій справ. Зазначена позиція викладена у п. 26 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р.№ 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відтак, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буржинська Д.В. є неналежним відповідачем у даній справі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, позовні вимоги, [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буржинської Д.В., треті особи: [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання протиправним та скасування договору дарування, визнання права власності, стягнення матеріальної та моральної шкоди, не підлягають задоволенню судом. За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed