Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

У лютому 2022 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій просили: визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості, укладений 01 серпня 1998 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зареєстрований у Товарній біржі «Українська» за реєстраційним номером № 21579; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлової квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 1998 року, зареєстрованого у Товарній біржі «Українська» за реєстраційним номером 21579; визнати за [PERSON] права власності на 1/2 частку житлової квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 1998 року, зареєстрованого у Товарній біржі «Українська» за реєстраційним номером 21579. В обґрунтування позову зазначили, що 01 серпня 1998 року між позивачами та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлової квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Укладений договір купівлі-продажу нерухомості був зареєстрований в Товарній біржі «Українська» під реєстровим номером № 21579. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 01 серпня 1998 року, посвідченого товарною біржею «Українська», позивачі придбали у власність трикімнатну квартиру, загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 39,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Згідно умов біржового договору від 01 серпня 1998 року вбачається, що позивачі - [PERSON] , [PERSON] у повному обсязі передали відповідачам обумовлені грошові кошти в рахунок оплати придбаної квартири в розмірі 2 911,00 грн. Після укладення договору купівлі-продажу, позивачі здійснили реєстрацію договору купівлі-продажу, посвідченого Товарною біржею «Украінська», в КП «Красноармійське бюро технічної інвентаризації», відповідно до довідки виданої КП «БТІ» право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . зареєстровано за позивачами [PERSON] , [PERSON] в реєстровій книзі №28 за реєстраційним номером 65. У вересні 2021 року позивачі звернулись до приватного нотаріуса, щодо укладення договору дарування, але при вивченні правовстановлюючих документів на квартиру, які були надані позивачами, нотаріусом було встановлено, що договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , не посвідчений нотаріусом, тому позивачам було рекомендовано звернутись до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на майно. Тобто, позивачі не мають можливість реалізувати свої майнові права, оскільки у діючих на час укладання біржового контракту в 1998 році та діючих правових нормах на теперішній час, є протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору. Позивачі звертались до державного реєстратора прав на нерухоме майно Шахівської сільської ради Донецької області для здійснення державної реєстрації права власності на вищезазначену квартиру, але 28 січня 2022 року було отримано рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки договори купівлі-продажу нерухомості підлягають нотаріальному посвідченню. Позивачі постійно і відкрито користуються спірним об`єктом нерухомості, однак наявні перешкоди у здійсненні реалізації свого права власності на майно, оскільки біржовий контракт (договір купівлі-продажу) нотаріально не посвідчено. На дату укладання позивачами правочину в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 27 ЦК Української РСР 1963 року. В даному випадку наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, при цьому Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року. При вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, вважає правомірним застосування положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження нерухомості без нотаріального посвідчення. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. 10 квітня 2023 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] вона визнає та не заперечує проти їх задоволення. Зазначила, що вона підтверджує, що угода про купівлю-продаж квартири за адресою: [ADDRESS] була укладена 01 серпня 1998 року за згодою двох сторін з [PERSON] та [PERSON] . Кошти вона отримала. Претензій до [PERSON] та [PERSON] вона не має. При цьому, зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 05 серпня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 226 вбачається, що у зв`язку з розірванням шлюбу між [PERSON] та [PERSON] прізвище останньої було змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 74). Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, але у відзиві на позовну заяву просила проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01 серпня 1998 року між [PERSON] , яка діє за себе та за свою неповнолітню дочку [PERSON] , [PERSON] як продавцями з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] як покупцями було укладено Договір купівлі-продажу нерухомості, оформлений на Товарній біржі «Українська», зареєстрований за реєстраційним номером № 21579, згідно з умовами якого продавці продали, а покупці придбали в спільну власність в рівних долях об`єкт нерухомості - трьохкімнатну квартиру, житловою площею 39,1 кв.м., загальною площею 61,8 кв.м. за номером [ADDRESS] (а.с. 10). Об`єкт нерухомості проданий за 2911 грн., які продавець одержав від покупця ще до підписання цього договору. У вказаному договорі також вказано, що зазначений об`єкт нерухомості належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Красноармійським представництвом фонду Державного майна України від 24 лютого 1998 року за № 6072, зареєстрованого в БТІ м. Красноармійськ під реєстровим № 65 у реєстровій книзі № 28. Вказаний договір купівлі-продажу нерухомості був зареєстрований [PERSON] у Красноармійському бюро технічної інвентаризації, записано в реєстрову книгу № 28 за реєстровим № 65, що підтверджується реєстраційним посвідченням (за формою № 5) від 04 серпня 1998 року (а.с. 11). З 11 серпня 1998 року [PERSON] та [PERSON] зареєструвались у вищезазначеній квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відповідними відмітками у паспорті громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 5-6) та паспорті громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 8-9). З технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого станом на 24 листопада 2021 року фізичною особою-підприємцем [PERSON] вбачається, що вказана квартира складається з: 1 - передпокій загальною площею 9,9 кв.м., 2 - кухня загальною площею 9,3 кв.м., 3 - житлова загальною площею 17,2 кв.м., 4 - житлова загальною площею 9,3 кв.м., 5 - ванна загальною площею 2,5 кв.м., 6 - вбиральня загальною площею 0,8 кв.м., 7 - житлова загальною площею 12,5 кв.м., усього загальна площа 61,5 кв.м., житлова - 39,0 кв.м., квартира обладнана лоджіями 1,6 кв.м. та 1,2 кв.м., загальна площа з лоджіями - 64,3 кв.м. (а.с. 12-13). У відповіді Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» № 1530/01-02 від 25 листопада 2021 року зазначено, що до 01 січня 2013 року квартира [ADDRESS] належала [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Українською товарною біржею 01 серпня 1998 року за реєстровим № 21579, в КП «БТІ» зареєстровано 04 серпня 1998 року в кн. 28 реєстр. 65, інвентаризаційна справа № 200100002519 (а.с. 14). 28 січня 2022 року [PERSON] та [PERSON] отримали від державного реєстратора прав на нерухоме майно Штагер Н.Ю. Шахівської сільської ради Донецької області рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 63109660, яким було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). Підставою для відмови у державній реєстрації права власності на квартиру стало те, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом Україну «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 227 ЦК УРСР передбачена обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Разом з цим, відповідно до ст. 15 Закону «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент укладення угоди) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Однак, за загальним правилом, визначеним у ст.ст. 47, 227 ЦК УРСР договори купівлі-продажу нерухомості підлягали нотаріальному посвідченню. Також, з умов договору купівлі-продажу вбачається, що продавець [PERSON] діяла також від імені своєї неповнолітньої дочки, водночас відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржові операції здійснюються тільки членами біржі, тому батьки (або інші особи) від імені неповнолітнього не можуть здійснювати біржові угоди, так як обсяг дієздатності неповнолітніх не дає їм можливості стати членами біржі. Крім того, в реєстраційному посвідченні від 04 серпня 1998 року зазначений один власник [PERSON] , в той час як згідно тексту договору від 01 серпня 1998 року вбачається, що квартира була придбана у спільну власність у рівних долях. Звертаючись у лютому 2022 року до суду з даним позовом позивачі просили визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості, укладений 01 серпня 1998 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зареєстрований у Товарній біржі «Українська» за реєстраційним номером № 21579, а також визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по частині за кожним з них на житлову квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 1998 року, зареєстрованого у Товарній біржі «Українська» за реєстраційним номером 21579. Так, згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Цивільні відносини по даній справі виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України від 01 січня 2004 року, а саме договір купівлі-продажу нерухомості було укладено 01 серпня 1998 року, тому на дані правовідносини поширюється дія норм Цивільного кодексу Української PCP в редакції, що діяла на момент укладення даного договору. Згідно зі ст. 41 ЦК Української PCP угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до ст. 42 ЦК Української PCP угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Водночас згідно з ч. 1 ст. 47 Української PCP нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 224 ЦК Української PCP за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 227 ЦК Української PCP було передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Разом з цим, у ч.ч. 1, 2 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, тобто станом на 01 серпня 1998 року) було закріплено, що біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. При цьому слід зазначити, що чинним законодавством на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова. Однак, за загальним правилом, визначеним у ст.ст. 47, 227 ЦК УРСР договори купівлі-продажу нерухомості підлягали нотаріальному посвідченню. У період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві. Згідно зі ст.ст. 224, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте згідно зі ст. 15 закону «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК Української PCP якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як вбачається із матеріалів справи доказом укладення і виконання договору його сторонами є зареєстрований на товарній біржі договір купівлі-продажу нерухомості, сплата визначеної договором суми грошей, які продавцем отримані від покупця до підписання договору, реєстрація даного договору позивачем у Красноармійському бюро технічної інвентаризації, однак продавці ухилилися від нотаріального посвідчення договору. Суд вважає встановленим, що сторони за договором купівлі-продажу нерухомості від 01 серпня 1998 року домовились щодо усіх істотних умов договору, продавці передали майно покупцям, а покупці в свою чергу сплатили за нього обумовлену сторонами грошову суму, тобто відбулося повне виконання даного договору, що підтверджується поясненнями, наведеними позивачами у позовній заяві, а також поясненнями відповідача [PERSON] , наведеними у відзиві на позовну заяву. Однак при цьому, продавці нерухомого майна ухилилися від нотаріального посвідчення договору. Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, зважаючи на те, що сторони за договором домовились щодо усіх істотних умов договору та відбулося повне виконання договору, однак продавці ухилилися від нотаріального посвідчення договору, суд вважає за можливе визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості від 01 серпня 1998 року, укладений між [PERSON] , яка діяла за себе та за свою неповнолітню дочку [PERSON] , [PERSON] як продавцями та [PERSON] , [PERSON] як покупцями, оформлений на Товарній біржі «Українська», зареєстрований за реєстраційним номером № 21579. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Стаття 16 ЦК України закріплює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав є визнання права. Таким чином, обрані позивачами способи захисту їх прав передбачені законом і відповідають йому. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту. Оскільки позивачі в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за ними права власності на квартиру захистити своє порушене право не можуть, то суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності по частині за кожним з них на квартиру [ADDRESS] . Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 5, 11, 15, 16, 328 Цивільного кодексу України, ст.ст. 41, 42, 47, 128, 153, 224, 227 Цивільного кодексу Української PCP та

Outcome: approved