Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на земельну ділянку, в якому вказувала, що 06 грудня 2001 року між нею та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував, а позивачка прийняла в дар 41/300 частку житлового будинку [ADDRESS] . В цей же день договір було зареєстровано у Вознесенській універсальній товарно- сировинній біржі за реєстр. №1244. Разом з тим, обдарована зареєструвала право власності щодо придбаного майна в КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації». Нотаріально договір сторони не посвідчували. Однак всі істотні умови договору дарування були виконані, а саме, дарувальник передав обдарованій майно, а обдарована прийняла його. В подальшому [PERSON] дізналася, що спірний договір є недійсним, що створює їй перешкоди в розпорядженні майном. Враховуючи ухилення сторін договору від його нотаріального посвідчення на час укладення правочину та неможливість нотаріального посвідчення договору дарування на час розгляду справи (право власності на майно зареєстроване за обдарованою), а тому [PERSON] просила суд визнати такий договір дійсним.\~ Крім цього [PERSON] вказувала на те, що 18 листопада 2005 року між нею та [PERSON] було укладено договір дарування частини будинку. Вказаний договір було посвідчено нотаріально та зареєстровано в реєстрі за №2337. Відповідно до договору [PERSON] подарувала, а позивачка прийняла в дар 259/300 часток житлового будинку [ADDRESS] . Вказана частка житлового будинку була придбана дарувальницею у [PERSON] за нотаріально посвідченим договором дарування частини житлового будинку від 08 липня 2000 року, реєстр. №1014. \~Житловий будинок [ADDRESS] знаходиться на земельній ділянці площею 0,0779 га, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Право власності щодо ділянки зареєстроване за попередніми співвласниками будинку [PERSON] , [PERSON] . Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду (частку цього майна), переходить право власності на земельну ділянку (відповідну частку ділянки), на якій вони розташовані та яка необхідна для обслуговування цього майна, а тому [PERSON] просила визнати її власником земельної ділянки, 0,0779 га, розташованої по [ADDRESS] , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).\~\~\~ В судове\~засідання позивачка\~ [PERSON] \~та її\~представник [PERSON] не з`явилися, проте остання надала суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Відділу №2 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести розгляд справи без участі сторін, представників позивачки та третьої особи, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів, необхідних для вирішення спору. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що 06 грудня 2001 року між [PERSON] (на цей час - [PERSON] ) та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував, а позивачка прийняла в дар 41/300 частку житлового будинку [ADDRESS] . В цей же день договір було зареєстровано у Вознесенській універсальній товарно- сировинній біржі, про що в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю внесено запис №1244. Разом з тим, обдарована зареєструвала право власності щодо придбаного майна в КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації». Нотаріально договір сторони не посвідчували, ухилившись від цього. Однак всі істотні умови договору дарування були виконані, а саме, дарувальник передав обдарованій майно, а обдарована прийняла його. В подальшому [PERSON] дізналася, що спірний договір є недійсним, що створює їй перешкоди в розпорядженні майном. Нотаріальне посвідчення договору дарування на час розгляду справи з об`єктивних причин неможливе (право власності на майно зареєстроване за обдарованою), що перешкоджає позивачці належним чином розпорядитися придбаним майном. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 243 ЦК України 1963 року (чинної на час придбання майна) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу (ч. 3 ст. 244 ЦК України 1963 року). Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (ст. 227 ЦК України 1963 року). Ст. 9 Житлового Кодексу України вказує, що громадяни України мають право на придбання будинків і квартир на біржових торгах. При укладенні договору сторони угоди узгодили всі її істотні умови і виконали свої зобов`язання, але не здійснили нотаріального посвідчення цього договору, як того вимагала ст. 227 ЦК України 1963 року (чинна на час придбання майна). З положень ч. 1 ст. 47 ЦК України 1963 року вбачається те, що угода, укладена з порушенням вимог про її обов`язкове нотаріальне посвідчення, вважається недійсною. Проте, згідно ч. 2 ст. 47 ЦК України 1963 року, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. В п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами) Пленум Верховного Суду України зазначив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що спірний договір підлягає визнанню дійсним. Крім цього, судом встановлено, що 18 листопада 2005 року між [PERSON] (на цей час - [PERSON] ) та [PERSON] було укладено договір дарування частини будинку. Вказаний договір було посвідчено нотаріально та зареєстровано в реєстрі за №2337. Відповідно до договору [PERSON] подарувала, а позивачка прийняла в дар 259/300 часток житлового будинку [ADDRESS] . Вказана частка житлового будинку була придбана дарувальницею у [PERSON] за нотаріально посвідченим договором дарування частини житлового будинку від 08 липня 2000 року, реєстр. №1014. \~Житловий будинок [ADDRESS] знаходиться на земельній ділянці площею 0,0779 га, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Право власності щодо ділянки зареєстроване за попередніми співвласниками будинку [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 ЗК України 1990 року (чинного на час укладення позивачкою договору дарування від 06 грудня 2001 року, реєстр. №1244) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу (тобто, у містах для будівництва та обслуговування жилого будинку, будівель та споруд не більше 0,1 га.), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції на час укладення позивачкою договору дарування від 18 листопада 2005 року, реєстр. №2337) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод. Однак, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України (в редакції на час укладення позивачкою договору дарування від 18 листопада 2005 року, реєстр. №2337) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Разом з тим, згідно п.п. ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі постанова Пленуму) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільноправових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. При вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з`ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження (п. 18-1 постанови Пленуму). Судом встановлено, що на час виникнення спірних відносин законом було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами від відчужувача до набувача автоматично переходило і право власності або право користування земельною ділянкою, наданою відчужувачу для будівництва та обслуговування цього майна, без укладення окремого договору відносно ділянки. Можливість укладення між відчужувачами і набувачем окремого договору щодо права набувача на земельну ділянку на час розгляду справи втрачена. Реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням свідчить саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, який існував до його відчуження. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивачки в цій частині є обґрунтованими. Тому,

Outcome: approved