Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-04 00:00:00

позивач [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом до\~відповідачів [PERSON] ,\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить визначити, що частка [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Сихівським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області від 11.04.2005р., ІПН: [NUMBER] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становить 1/7, враховуючи частки у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] : [PERSON] 1/7, [PERSON] 1/7, [PERSON] 1/7; - визнати за [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Сихівським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області від 11.04.2005\~р., ІПН: [NUMBER] право власності в порядку спадкування на 1/7 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову покликається на те, що [INFO] \~померла баба позивача, [PERSON] . 04.10.1999\~нею було складено заповіт, згідно з яким належну їй частку квартири [ADDRESS] остання заповіла позивачу. Він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим заведено спадкову справу. Однак, листом нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутись до суду з огляду на розбіжність у прізвищах (заміну прізвища [PERSON] на [PERSON] та видачу нового свідоцтва про смерть 10.02.2018, що не відповідає матеріалам спадкової справи, заповіту та правовстановлюючим документам), яка унеможливлює вирішення питання спадкових прав після смерті баби, а також із врахуванням невизначення частки померлого у спільній сумісній власності. А відтак позивач змушений звернутись до суду із указаною позовною заявою. Ухвалою суду від 06.10.2022 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 24.11.2022 від представника позивача до суду поступила заява про уточнення позовних вимог. Ухвалою суду від 05.04.2023 закрито підготовче провадження по даній справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак звернулися до суду із заявою, в якій просять розглядати справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Від представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги визнають. Відповідач [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча згідно вимог ст.ст.\~128-130 ЦПК України належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, причин неявки не повідомили. Жодних заяв, клопотань та/або заперечень від них не поступало. У зв`язку з неявкою сторін та із врахуванням поданих клопотань фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.\~2 ст.\~247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, постановляючи заочне рішення, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задоволити із наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, [INFO] померла баба позивача, [PERSON] , про що 13.01.2000\~року Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому зроблено актовий запис №339. 26.05.2000\~року Першою Львівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу до майна померлої [INFO] [PERSON] , номер у спадковому реєстрі: 940153, номер у нотаріуса: 319/2000. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 10.08.1999\~року за № [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Львівської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 10.08.1999\~року (зареєстровано бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу 23 за №36453), бабі позивача [PERSON] на праві спільної сумісної власності поряд із відповідачами: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та позивачем [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . Відповідно до даних технічного паспорта на приватизовану квартиру, складеного Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 25.06.1999\~року, інвентарний №651, реєстровий №36453, квартира загальною площею 56,5\~кв.м. та житловою площею 39,0\~кв.м., розташована на ІІ\~поверсі ІІІ поверхового будинку та складається із 3 кімнат, кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору та підвалу. 04.10.1999\~року бабою позивача, [PERSON] , складено заповіт, посвідчений Першою Львівською державною нотаріальною конторою за р.\~№6-3632, згідно з яким належну їй частину квартири [ADDRESS] остання заповіла своєму онукові, [PERSON] , - позивачу по даній справі. Як вбачається із відповіді Першої Львівської державної нотаріальної контори №1105/02-14 від 11.11.2021\~року при заведенні спадкової справи, [PERSON] було на підтвердження факту смерті спадкодавця представлено свідоцтво про смерть [PERSON] видане 13.01.2000\~року серія № [NUMBER] , а також заповіт від імені [PERSON] посвідчений 04.10.1999 року Першою львівською державною нотаріальною конторою за реєстровим №6-3632 та свідоцтво про право власності на квартиру частина якої належала померлій [PERSON] . Згідно з інформації з ДРАЦС щодо актового запису про смерть [PERSON] такий актовий запис відсутній, оскільки прізвище [PERSON] замінено на [PERSON] та видано нове свідоцтво про смерть 10.02.2018 за № [NUMBER] , що не відповідає матеріалам спадкової справи №319/2020 заповіту та правовстановлюючому документу на квартиру. Також згідно довідки ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №3731 від 22.09.2020\~року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності, отже розмір частки у праві власності [PERSON] не визначений, у зв`язку з чим не можливо встановити склад спадкового майна. Відтак, державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із розбіжністю у прізвищах та невизначенням частки померлого у спільній сумісній власності. Звертаючись до суду із позовною заявою, [PERSON] свої вимоги обґрунтовував тим, що він позбавлений можливості отримати свідоцтво на спадщину на частку квартири внаслідок відсутності визначення частки у спадковому майні квартири, яка належить на праві спільної сумісної власності позивачу, відповідачам та померлому. Набуття права власності - це певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом. Відповідно до положень статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Право спадкування тісно пов`язане з правом власності, оскільки спадкування є одним із найпоширеніших способів набуття права власності і відповідно є захистом цього права. Фактично спадкування це правонаступництво, за яким відбувається перехід прав та обов`язків від особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), визначених або самим спадкоємцем за життя (заповіт), або які стали такими за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008\~р. «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України від 16.01.2003\~року, що набрав чинності 01.01.2004\~року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1\~січня 2004\~року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963\~року у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1\~січня 2004\~року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Оскільки [PERSON] померла [INFO] , тобто спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України, то до правовідносин, що стосуються прийняття спадщини після її смерті необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963\~року. Згідно ч.\~1, 2 ст.\~524 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963\~року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст.\~534 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963\~року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Згідно зі ст.\~548 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963\~року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Ст.\~549 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963\~року встановлено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1)\~якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2)\~якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Як про те зазначено в ч.\~1 ст.\~1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог ст.\~68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми статей 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно частини першої статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У відповідності до частини першої статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності діє, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками або законом. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зважаючи на той факт, що на момент приватизації квартири [ADDRESS] , така приватизована сімома особами, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , частки яких є рівними, а отже частка моєї баби та моя частка становила по 1/7 у кожного, а отже підлягає визначенню за рішенням суду, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становить 1/7 та за останнім підлягає визнання права власності в порядку спадкування на 1/7 частину квартири [ADDRESS] , як таку що належала за життя спадкодавцеві. Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: а)\~множинність суб`єктів; б)\~єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Аналіз ст.\~361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності не тотожне розпорядження частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Як про те зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом (п. 1). Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК) /п.\~3/. Розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини (п. 17). Згідно Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 Головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні (п. 3.4). ЦК України встановлює порядок виділу та поділу майна, що належить особам на праві спільної сумісної власності. Так, частини перша та друга статті 370 цього Кодексу встановлює, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. При цьому, частиною третьою статті 370 цього Кодексу передбачено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 Кодексу. Тобто, в порядку, передбаченому для виділу частки із майна, що є у спільній часткові власності. Згідно ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За результатами проведеного аналізу законодавства, яким врегульовано відносини, пов`язані з виділом у натурі частки та поділом нерухомого майна, що належить особам на праві спільної власності, слід відмітити, що відмінністю між такими виділом та поділом є те, що поділ нерухомого майна супроводжується припиненням права спільної власності. Водночас, при виділі частки з майна, що є у спільній власності, право спільної власності припиняється лише для співвласника, який здійснив такий виділ, крім випадків наявності лише двох співвласників на спільне майно (Методичні рекомендації щодо порядку державної реєстрації речових прав у разі поділу або виділу частки з об`єкта нерухомого майна та об`єднання об`єктів нерухомого майна, схвалені колегією Державної реєстраційної служби України 11.12.2012 - Протокол №3). Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово- комунального господарства України від 18.06.2007 №55 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 р. за №774/14041), встановлено, що розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлювальних документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлювальних документів (п. 3.1). Право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому вказані в правовстановлювальних документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю (п. 3.2). За відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку (п. 3.3). Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, рішення та висновки котрого є обов`язковими для всіх судів України (Лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2012 Головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Автономної Республіки Крим), висловленою у постанові від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 (реєстраційний номер судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень - 56128573), «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному із них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Як про те зазначено в інформаційному узагальненні, здійсненому Верховним Судом України, «Аналіз ВСУ практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України», невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Водночас тут відсутнє звернення інших осіб до юрисдикційних органів про відсутність у особи цивільного права. Оспорювання суб`єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб`єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують належність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання діям з боку третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Несприйняття відповідачкою будь-яких домовленостей із позивачем, відмова від укладення у письмовій формі та нотаріального посвідчення договору про визначення часток та поділ спадкового нерухомого майна, - визначили невизнання й заперечення нею суб`єктивних цивільних прав позивача на частину в загальному майні, створили невпевненість у правовому статусі позивача як носія суб`єктивного права власності, створили перешкоди у визначенні (встановленні) розміру частки позивача та відповідачів як співвласників у спільному сумісному майні (майнових правах на квартиру), обмежили можливості в реалізації зазначеного права, відтак, породили спір про право. Як про те зазначено у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» (витязі із узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмов в їх вчиненні, обговореному та взятому до відома на засіданні пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року), згідно з роз`ясненням п. 12 Постанови ВСУ №7 (постанови Пленуму Верховного Суду України від 30\~травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»), у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою. Слід враховувати, що законодавством визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину (гл. 89 ЦК). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7 за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Умовами звернення до суду із позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування є: 1.\~Прийняття спадщини позивачем; 2.\~Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; 3.\~Оспорювання або невизнання права позивача на спадщину іншими спадкоємцями. До моменту державної реєстрації права власності на спадкове майно спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, тобто має право на спадщину, але не є власником відповідної нерухомої речі. Це узгоджується із положенням ч. 5 ст. 1268 ЦК, згідно з яким незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. ВС висловив правову позицію, що питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину (Постанова ВС від 28 листопада 2018 р., судова справа №523/16063/16-ц, провадження №61- 31676св18) Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), можливості порушення прав позивача та їх захисту в обраний ним спосіб; з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності,- суд приходить до переконання про обґрунтованість та підставність позовних вимог, відтак, зазначений позов підлягає до задоволення. Згідно зі ст.\~141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути судовий збір у дохід держави. На підставі ст.ст. 524, 534, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 316, 317, 319, 328, 355, 356, 357, 358, 361, 368, 372, 392 ЦК України та

Outcome: approved