Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

У березні 2020 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя. Обґрунтовуючи позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивачка посилається на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За період шлюбу ними було придбано у власність квартиру [ADDRESS] , а також два автомобіля: «BMW» серії «525D X-drive» 2013 року випуску, державний номерний знак: [NUMBER] , та «BMW» моделі «3281», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . У шлюбі сторони дітей не мають. Позивачка впевнена, що розлади в сімейних стосунках носять тимчасовий характер, проте вважає за можливе розділити між подружжям майно, набуте ними за час шлюбу. Позивачка постійно мешкає в квартирі [ADDRESS] , працює хореографом в Гімназії «Євроленд», має стабільний дохід, підтримує квартиру в належному санітарно-технічному стані. [PERSON] є громадянином російської федерації, постійно мешкає в місті москва, приїжджати до України не має бажання,комунальних послуг не сплачує, квартирою не цікавиться, не проводить будь-яких поточих ремонтів, не несе обов`язків щодо утримання майна. Автомобіль марки «BMW» моделі «3281», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , чорного кольору, що зареєстрований 02 серпня 2019 року на ім`я [PERSON] - кума подружжя та яким користувалась позивачка, відповідач забрав та без дозволу колишньої дружини відчужив. Автомобіль марки «BMW» серії «525D X-drive» 2013 року випуску, державний номерний знак: [NUMBER] , чорного кольору, що зареєстрований 29 грудня 2015 року на ім`я [PERSON] , знаходиться в користуванні відповідача 1. [PERSON] має посвідку на постійне місце проживання в Україні та зареєстрований в квартирі батьків позивачки по [ADDRESS] . Позивачка вважає, що їй потрібно виділити у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] , ринковою вартістю станом на 20 лютого 2020 року - 1 518 777,00 грн. Відповідачу - автомобіль марки «BMW» серії «525D X-drive» 2013 року випуску, державний номерний знак: [NUMBER] , чорного кольору, що зареєстрований 29 грудня 2015 року на ім`я [PERSON] , середньою ринковою вартістю станом на лютий 2020 року - 539 000,00 грн. Крім того, позивачка зазначила, що враховуючи, що автомобіль марки «BMW» моделі «3281», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , чорного кольору, що зареєстрований 02 серпня 2019 року на ім`я [PERSON] , середньою ринковою вартістю станом на лютий 2020 року - 395 039,00 грн, відчужений, при стягненні з неї грошової компенсації на користь відповідача просила врахувати 1/2 вартості вказаного автомобіля. Розрахунок компенсації, що підлягає стягненню на користь відповідача здійснений позивачкою: 1 518 777,00 грн - 934 039,00 грн=584 738,00 грн. На підставі наведеного позивачка просить суд: - визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , а також два автомобілі: марки «BMW» модель «525D X-drive», 2013 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак: [NUMBER] , та марки «BMW» моделі «3281», 2013 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] ; - здійснити поділ майна між подружжям; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , припинивши право власності на вказану квартиру [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «BMW» модель «525D X-drive», 2013 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак: [NUMBER] , що зареєстрований 29 грудня 2015 року на ім`я [PERSON] - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 584 738,00 грн вартості майна; - вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 червня 2020 року у справі вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , а також на автомобіль «BMW» моделі «3281», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 03 липня 2020 року відкрив провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя, призначено підготовче судове засідання. Розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2020 року № 998 в зв`язку з перебуванням судді Пінкевич Н.С. у соціальній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку справу передано на повторний автоматизований розподіл та 29 грудня 2020 року передано судді Фінагеєвій І. О. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Фінагеєвої І.О. від 04 січня 2021 року справу прийнято до провадження та продовжено підготовче провадження по справі, призначено підготовче судове засідання по справі. Судом отримано відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] , в якому відповідач посилався на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти. На момент придбання вказаного нерухомого майна позивачка не працювала та не мала жодного доходу на придбання майна, крім того відповідач зазначає, що позивачка не вклала жодних фінансових затрат у спірну квартиру та не проживала в ній. Щодо автомобілів, які позивачка вважає спільним майном подружжя, відповідач зазначив, що жоден зі спірних автомобілів не може бути включений до спільної сумісної власності подружжя, оскільки один з автомобілів зареєстрований на [PERSON] , який не входить до складу подружжя, а інший автомобіль не перебуває у власності [PERSON] . Крім того, відповідач зауважує, що позивачкою не було внесено на депозитний рахунок суду суму грошових коштів, які вона просила стягнути в якості компенсації частини спільного майна подружжя, а тому така вимога не може розглядатися судом. На підставі викладеного, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] повністю. У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення часток у спільному сумісному майні. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що під час шлюбу ним було придбано за власні кошти квартиру [ADDRESS] , що на думку відповідача підтверджується виписками з особистого банківського рахунку та договором позики у вигляді розписки від 15 липня 2014 року про отримання від [PERSON] коштів в сумі 300 000,00 грн. Між колишнім подружжям склалися неприязні стосунки, що ускладнило [PERSON] користування спірною квартирою. [PERSON] вважає, що має право на збільшення частки у спільному сумісному майні, оскільки майже вся вартість квартири була сплачена за рахунок його особистих коштів. За таких обставин просить суд визнати за ним право власності на 4/5 спірної квартири [ADDRESS] , а за [PERSON] - право власності на 1/5 частини цієї ж квартири. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , призначено підготовче судове засідання. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 15 вересня 2021 року об`єднав у одне провадження позови [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя та [PERSON] до [PERSON] про визначення часток у спільному сумісному майні. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2022 року підготовче судове засідання закрито, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. В судове засідання позивачка за первісним позовом та її представник не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачі за первісним позовом в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких ґрунтуються доводи сторін, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 січня 2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , виданого 09 січня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, про що було складено відповідний актовий запис № 7. Рішенням Святошинського районного суду від 09 лютого 2021 року у справі № 759/292/20 шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу залишено [PERSON] прізвище « [PERSON] ». 09 грудня 2015 року [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстовим В.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1045. Відповідно до звіту про оцінку квартири від 20 лютого 2020 року № 2-041/2020, виконаного ФОП [PERSON] вартість квартири [ADDRESS] , становить 1 518 777,00 грн. Відповідно до звіту ФОП [PERSON] від 20 лютого 2020 року № 2-042/2020 ринкова вартість автомобіля «BMW» моделі «3281», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] становить 395 039,00 грн. Також ФОП [PERSON] на запит [PERSON] повідомив про відсутність можливості провести належну оцінку автомобіля «BMW» серії «525D X-drive» 2013 року випуску, державний номерний знак: [NUMBER] через відсутність необхідних вихідних даних документів та даних, в яких містяться характеристики цього автомобіля. Шляхом аналізу ринкових цін на схожі автомобілі, суб`єкт оціночної діяльності встановив середньо ринкову вартість автомобіля у розмірі 539 000,00 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України). Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно усталеної судової практики, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частинами четвертою-шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 09 січня 2015 року. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Отже, суду належить встановити обсяг майна, на яке поширюється режим спільної сумісної власності. Так, матеріали справи не містять жодних доказів щодо придбання в період шлюбу та реєстрації права власності за одним з членів подружжя автомобілів марки «BMW» модель «525D X-drive», 2013 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак: [NUMBER] , та марки «BMW» моделі «3281», 2013 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Позивачка у своїй позовній заяві вказувала, а відповідач у відзиві не заперечував, факт того, що автомобіль марки «BMW» моделі «3281», 2013 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , було придбано на ім`я [PERSON] . Відповідачкою були надані суду оригінал нарядів-замовлень, виписаних на прізвище [PERSON] , про здійснення послуг з обслуговування автомобіля марки «BMW» моделі «328іХ», державний номерний знак [NUMBER] , проте в розумінні статті 77, 80 ЦПК України такі докази не є належними та достатніми, оскільки не містять інформації щодо власника спірного автомобіля та в своїй сукупності не дають можливість беззаперечно встановити факт та дату придбання цього майна членом подружжя. Отже, у суду відсутні правові підстави для включення спірних автомобілів до обсягу спільного сумісного майна подружжя. Посилання позивачки на факт користування нею автомобілем марки «BMW» моделі «328іХ», державний номерний знак [NUMBER] не свідчить про придбання вказаного автомобіля будь-ким із подружжя. А відтак, в цій частині позову слід відмовити. Договір купівлі-продажу про придбання [PERSON] квартири [ADDRESS] , укладений 09 грудня 2015 року, в період перебування сторін у шлюбі. Сума грошових коштів, сплачених за договором, становить 340 000,00 грн. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17. Разом з тим аналіз статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу. Проте, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Так, згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Позивач за первісним позовом [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на спірну квартиру з врахуванням задоволення позовних вимог про визнання права власності за [PERSON] на спірні автомобілі та стягнення суми компенсації різниці вартості майна, яке підлягало поділу. Відповідач за первісним позовом [PERSON] стверджує, що придбана квартира є його особистою власністю, оскільки придбана хоча і в період шлюбу, але за його власні кошти. Посилався на договір позики у вигляді розписки від 15 липня 2014 року про отримання ним від [PERSON] коштів в сумі 300 000,00 грн, які відповідач витратив на купівля спірної квартири. Враховуючи вищенаведене, на [PERSON] покладається обов`язок спростувати презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу. Матеріали справи містять копію розписки про отримання [PERSON] грошових коштів у розмірі 300 000,00 грн на умовах повернення коштів до 15 липня 2017 року. [PERSON] наполягає на тому, що ці кошти були ним витрачені на придбання спірної квартири. Водночас, вказаний доказ не є достовірним в контексті статті 79 ЦПК України. Так, з копії розписки вбачається, що позичальником коштів зазначений [PERSON] , паспорт серія [NUMBER] , водночас до своєї позовної заяви [PERSON] додав копії сторінок паспорта громадянина російської федерації, на яких значиться серія [NUMBER] . Завіреної належним чином копії паспорта серія [NUMBER] на ім`я [PERSON] матеріали справи не містять. Текст розписки не містить жодних виправлень чи зауважень з приводу зазначеної серії та номеру паспорта позичальника на предмет неточності зазначених даних. Крім того, судом враховується, що в тексті вказаної розписки не зазначено, що кошти були отримані [PERSON] саме на купівлю спірної квартири. Будь-яких інших доказів сплати коштів, отриманих відповідачем за розпискою, саме за вказане нерухоме майно [PERSON] не надано. За таких обставин оцінені в матеріалах справи докази в сукупності не дають підстав для висновку про те, що кошти за розпискою від 15 липня 2014 року про отримання від [PERSON] коштів в сумі 300 000,00 грн, отримані саме відповідачем за первісним позовом - [PERSON] та з метою купівлі квартири. Крім того, суд надав оцінку також відомостям про обіг коштів на картковому рахунку [PERSON] протягом 2014-2015 років та зробив висновок про те, що такий доказ не є достатнім доказом для доведення купівлі спірної квартири саме за особисті кошти [PERSON] , або сплати більшої частини вартості квартири за рахунок особистих коштів. Водночас суд враховує положення статті 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, [PERSON] не надано достатніх доказів на спростування презумпції спільного майна подружжя, не доведено факт купівлі ним спірної квартири за власні кошти або внесення ним більшої частини суми, ніж інший член подружжя. Враховуючи вищенаведене, відсутні підстави для збільшення частки у спільному майні подружжя, а саме в квартирі [ADDRESS] . А відтак, суд вважає, що спірна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання права власності на спірну квартиру та припинення права власності на вказану квартиру [PERSON] з виплатою останньому компенсації суд зазначає таке. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Разом з тим, позивачкою [PERSON] не отримано згоди від [PERSON] на присудження йому грошової компенсації належної йому частки у спільному майні та не внесено необхідної суми на депозитний рахунок суду. Крім того, суд враховує, що позивачка просила суд визнати за нею право власності на спірну квартиру з врахуванням задоволення позовних вимог про визнання права власності за [PERSON] на автомобілі, які за висновком суду не належать до спільного майна подружжя. А відтак позовна вимога [PERSON] про визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS] не підлягає задоволенню. Водночас, враховуючи встановлені судом обставини справи, придбання квартири [ADDRESS] , [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] , не спростування презумпції спільності права власності подружжя на вказане майно, суд вважає за можливе позов [PERSON] в частині вимог до [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя та позов [PERSON] до [PERSON] про визначення часток у праві спільної сумісної власності задовольнити частково та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] . Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог за двома позовами, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] про в частині вимог до [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя та позову [PERSON] до [PERSON] про визначення часток у праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За таких підстав, враховуючи часткове задоволення первісного та зустрічного позову та відмову в задоволенні решти позовних вимог, судовий збір покладається на позивача та відповідача в рівних частинах.

Outcome: partial