Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

Представник позивача адвокат Повідайчик О.І. звернувся до суду із позовною заявою в інтересах [PERSON] до [PERSON] , третя особа орган опіки і піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району, про зміну розміру присуджених рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 26.07.2007 аліментів, просить стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 4000,00 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи від дня набрання законної сили рішенням суду в цій справі і до досягнення дитиною повнолітнього віку, а також позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовано тим, що 28.01.2006 позивач уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який був зареєстрований Воловецьким відділом РАЦСу. [INFO] в сторін від шлюбу народилась спільна дитина - син [PERSON] . Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 26.07.2007 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4% всіх видів доходів але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для особи відповідного віку. Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 26.12.2007 шлюб між сторонами розірвано, неповнолітнього сина [PERSON] залишено на вихованні позивачки. 16.04.2015 позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . У позивача відсутні відомості щодо наявності у відповідача офіційного місця роботи та джерел доходу, що не надає можливості передбачити розмір очікуваних аліментів на утримання дитини. Неповнолітній [PERSON] є інвалідом з дитинства та має особливі потреби, що в свою чергу обумовлює значні видатки позивача на його утримання при тому, що відповідач в них участі на основі взаємності не бере. У зв`язку з мінливим нерегулярним й нестабільним заробітком відповідача позивач дійшла висновку, що в найкращих інтересах дитини буде визначення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн. щомісячно. З моменту народження дитини та по теперішній час, що складає більше 14-ти років, відповідач не бере участі у вихованні дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, не вживає заходів щодо створення належних умов для розвитку її природних здібностей та підготовки її до самостійного життя та праці, тобто не виконує батьківських обов`язків. Жодного разу відповідач не приводив сина в школу, не відвідував батьківських зборів, не спілкувався з учителями та керівництвом закладу. Відповідач не бере належної участі в утриманні дитини, по стягуваним з нього в примусовому порядку аліментам наявна заборгованість, яка станом на 01.12.2022 становила 103 108,98 грн. 07.02.2023 ухвалою судді Воловецького районного суду Павлюк С.С. по справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. 23.02.2023 задоволено клопотанням представника позивача та витребувано від органу опіки і піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , [INFO] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 28.03.2023 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. Позивач та її представник під час розгляду справи позов підтримали, просили такий задовольнити та пояснили, що відповідач повністю ігнорує дитину та не має до неї інтересу, зовсім не піклується про дитину більше чотирнадцяти років. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив позовні вимоги, зазначивши, що відповідач постійно сплачував аліменти на утримання неповнолітнього сина, навіть в той час коли не працював та перебував у скрутному матеріальному становищі. Відповідач любить свого сина, бажає про нього піклуватися, однак позивач чинить в цьому йому перешкоди, влаштовує сварки та скандали, при цьому вважає, що сам факт сплати аліментів і є участю відповідача у вихованні дитини. Представник третьої особи органу опіки і піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району в суді пояснила, що вважає доцільним позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина , оскільки це буде відповідати інтересам самої дитини. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які доводяться сусідами неповнолітнього [PERSON] пояснили, що відповідач [PERSON] не бачиться та не спілкується зі своїм сином [PERSON] від його народження. Також у судовому засіданні заслухано думку неповнолітнього [PERSON] , котрий повідомив суду, що його батько [PERSON] , а рідного батька не знає. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом та матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано, що підтверджується копією рішення про розірвання шлюбу від 27.12.2007. Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16.04.2015, [PERSON] зареєструвала шлюбу у виконкомі Нижньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області з [PERSON] та змінила прізвище на " [PERSON] ". Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.08.2006 [PERSON] , [INFO] , його батьками в свідоцтві зазначені: мати [PERSON] та батько - [PERSON] . Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 26.07.2007 вирішено стягувати із відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку починаючи з 03.07.2007 до досягнення дитиною повноліття. Розрахунком заборгованості по аліментах №1-4453385 від 01.12.2022 підтверджується, шо по стягуваним з відповідача в примусовому порядку аліментам наявна заборгованість, яка станом на 01.12.2022 становила 103 108,98 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги щодо необхідності збільшення розміру аліментів, позивач посилається на те, що неповнолітня дитина [PERSON] є інвалідом з дитинства та має особливі потреби, що в свою чергу обумовлює значні видатки позивача на його утримання. За ч.1 ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як передбачено п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до п. 3 п.17 даної Постанови, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося її матеріальне становище, сімейний стан чи стан її здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Згідно ч.2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» дитина-інвалід - це дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту. Позивач просить стягувати з відповідача аліменти, які забезпечать регулярне щомісячне утримання дитини та вказує щомісячну суму аліментів, яку слід стягнути з відповідача - 4000 гривень. Встановлено, що зараз дитина проживає з матір`ю, де їй створено належні житлово-побутові умови для проживання. Як встановлено в суді, на даний час відповідач проходить військову службу у Збройних Силах України, отримує стабільний заробіток та може сплачувати аліменти у більшому розмірі. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За своєю суттю аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є дитиною інвалідом, хворіє на дитячий аутизм з якісними порушеннями соціально - емоційної реципрокності, комунікації, стереотипними формами поведінки, гіперактивністю, легкою когнітивною неповносправністю, що стверджується випискою з медичної картки за №1975 хворого [PERSON] , [INFO] та потребує додаткових витрат на утримання. Позивач стверджує, що у неї виникла потреба в наданні їй матеріальної допомоги, оскільки збільшилися витрати на дитину у зв`язку з ростом, а відповідач, як батько повинен надати таку матеріальну допомогу у вигляді аліментів. Суд без сумніву погоджується з твердженням позивача про те, що витрати на утримання дитини збільшуються, а також вважає, що відповідач за своїм матеріальним станом, може і повинен сплачувати аліменти в більшому розмірі ніж встановлений рішенням суду раніше. Враховуючи, що відповідач є батьком дитини інваліда, котра потребує особливого догляду, тому вимоги позивача про зміну розміру аліментів та стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі не суперечать вимогам закону. Так, за правилами частини 4 статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Отже, за змістом цієї норми права, особа з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі, у випадку зміни будь яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку, має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. При цьому зазначена норма не надає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому це можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів першочергово дитини, змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Наведене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 15.05.2019, справа № 511/219/18. З урахуванням збільшення витрат на дитину у зв`язку з її ростом, у позивачки виникла потреба в наданні їй матеріальної допомоги на утримання дитини, а відповідач, як батько, повинен і може надавати таку матеріальну допомогу у вигляді аліментів в розмірі визначеному позивачем. Крім того, відповідач не надав доказів того, що за своїм матеріальним становищем не здатний сплачувати аліменти на утримання дитини у заявленому розмірі, тому суд приходить до висновку, що з нього слід стягнути аліменти у розмірі 4000 гривень. Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, суд вважає, що вона також підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст. ст.2, 8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення зазначеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16.07.2015 (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). До аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 15.07.2019 у справі №336/9218/14. Предметом доказування у даному спорі є факт втрати відповідачем інтересу до своєї дитини та як наслідок цього нехтування наданими йому батьківськими правами та обов`язками. В усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3 Конвенції про права дитини). Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. За змістом ст. 164 СК України, мати або батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічним алкоголіком або наркоманом; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Відповідно до довідки від 28.11.2022 за №01-20/166, що видана директором Верхньоворітської ЗСОО І-ІІІ ступенів Чекета М., зазначається, що на період навчання в даному закладі [PERSON] , 2006 р.н., батько учня [PERSON] , жодного разу не навідувався у навчальний заклад, не цікавився його успіхами у навчанні, не відвідував батьківські збори. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати у часть у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради №265/02-01-01 від 27.03.2023 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно сина [PERSON] , [INFO] , розглянувши позовну заяву про позбавлення батьківських прав [PERSON] та провівши бесіду з дитиною, а також вивчивши інші матеріали, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , як такого, що ухиляється від виконання покладених на нього батьківських обов`язків. Наданий в якості доказу висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд вважає таким, що відповідає інтересам дитини. На підтвердження неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків за клопотанням представника позивача в судовому засіданні були заслухані пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, не бачиться із сином, не цікавиться його життям. Також суд враховує думку 16 річного неповнолітнього [PERSON] , котрий ствердив, що свого біологічного батька не знає, а батьком кличе свого вітчима [PERSON] . З аналізу матеріалів справи вбачається, що відповідач проживає окремо від дитини, не спілкується з нею. Доказів протилежного відповідачем та його представником суду не подано. Крім того, твердження представника відповідача, що [PERSON] бере участь у вихованні дитини шляхом сплати аліментів, які виконуються в примусовому порядку, суд не бере до уваги та оцінює як підміну понять. Також слід звернути особливу на те, що неповнолітній син є дитиною з особливими потребами, однак догляд за ним, відповідач повністю залишив за матір`ю, чим самоусунувся від покладених на нього обов`язків. Відтак, як встановлено судом, відповідач маючи можливість утримувати і займатися вихованням дитини, свої бажання не проявляє, не цікавиться дитиною, не приймає участі у його вихованні, не навідує його. Відповідач, на переконання суду, абсолютно свідомо самоусунувся від виховання дитини, від надання матеріальної допомоги на утримання сина. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, на які посилається представник позивача як на підставу заявленого позову, а саме те що відповідач протягом тривалого часу свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, піклування та турботи до сина не виявляє, станом його здоров`я не цікавиться, фізичний та моральний розвиток не підтримує, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частини 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Вирішуючи позовні вимоги суд безумовно враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, однак аналіз вищенаведених судом доказів дає підстави суду стверджувати, що порушення відповідачем вимог законодавства щодо виховання сина носять системний та умисний характер. Тобто відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; абсолютно не спілкуються з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюється судом як свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, а тому позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітнього сина, буде виключно в інтересах дитини. Враховуючи встановлені судом обставини по справі та вищезазначені вимоги закону, приймаючи до уваги те, що представником позивача в ході судового розгляду доведено належними та достатніми доказами факти свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суд вважає доцільним позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до сина [PERSON] , [INFO] . Аналізуючи досліджені докази, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, захищаючи права та інтереси дитини, суд приходить до переконання, що позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав та зміну розміру аліментів слід задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідно до змісту ч. 2 цієї ж норми, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Позивач відповідно до закону звільнена від сплати судового збору за звернення до суду з позовною вимогою про зміну розміру аліментів. Тому з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі у виді судового збору за позовну вимогу про зміну розміру аліментів на утримання дитини слід покласти на відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: approved