Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив стягнути з останнього на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 січня 2021 року по 13 липня 2021 року у розмірі 69793,75 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12 січня 2021 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області було ухвалено рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з відповідача на користь позивача. 12 січня 2021 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області видано виконавчий лист №235/8092/20 про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 51343,24 грн. 26 березня 2021 року за заявою позивача Покровським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було відкрито виконавче провадження про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі. Звертає увагу, що кошти, стягнуті за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, були фактично виплачені позивачу лише 04 жовтня 2022 року. Середньоденний заробіток, встановлений Красноармійським міськрайонним судом, становить 558,35 грн, отже розрахунок затримки виплати заробітної плати за період з 13 січня 2021 року по 13 липня 2021 року становить 69793,75 грн. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У відзиві на позовну заяву представник відповідача Бушинська Є.В. зазначає, що заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 13 січня 2021 року по 13 липня 2021 року протирічать законодавству, оскільки сам позивач зазначає, що тільки 26 березня 2021 року звернувся до Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) із заявою про відкриття виконавчого провадження про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, і тільки 09 серпня 2021 року постанова про примусове виконання виконавчого листа була направлена відповідачу. Позивачем не було подано жодного належного та допустимого доказу його тверджень, дати зазначені на розсуд позивача (без доказів), чим вводить суд в оману достовірністю тверджень своїх позовних вимог. Вказує, що відповідачем вжито усі заходи задля виконання рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2021 року, кошти були перераховані до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 30 серпня 2022 року та 25 жовтня 2022 року, а вже подальший розподіл коштів здійснює Управління та перерахування Державне казначейство. На строки цих фінансових дій відповідач не впливає. Вважає позовні вимоги позивача безпідставними та незаконними, вибір способу захисту своїх прав неналежним, докази на підтвердження своїх вимог непослідовними та недостатніми. Правовідносини, що виникли після ухвалення судом рішення про стягнення остаточного розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні регулюються розділом VI ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження», а не КЗпП України. Також вказує, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України, вимог щодо поновлення строку не заявляв. Стверджує, що у позивача немає права на отримання заявленого у справі відшкодування за затримку розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України. Враховуючи викладене, у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. 24 березня 2023 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення у справі, у яких представник відповідача Бушинська Є.В. просить зменшити розмір за затримку розрахунку при звільненні до розумної пропорційності, якщо аргументи, наведені у відзиві, суд прийме необґрунтованими, що буде доцільним та справедливим, значно пом`якшить негативні наслідки загального спаду в економіці підприємства. 30 березня 2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що в додатках до позовної заяви містяться усі посилання на докази, а також квитанції про отримання коштів. Вважає позовні вимоги обґрунтованими, розрахунок з позивачем проводився не вчасно, а тому позивач змушена була звернутись до суду з відповідним позовом. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем ДП «ВК «Краснолиманська» в період з 28 серпня 2014 року по 16 жовтня 2020 року та була звільнена на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2021 року, яке набрало законної сили 11 лютого 2021 року, у цивільній справі №235/8092/20 позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі; стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 51343,24 грн (п`ятдесят одна тисяча триста сорок три гривні 24 коп.), сума визначена після утримання податків й інших обов`язкових платежів, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 31267,60 грн (тридцять одна тисяча двісті шістдесят сім гривень 60 коп.), сума визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів; стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. та на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн (а.с.12-14). Вказаним рішенням також встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача складає згідно довідки № 1853 від 23 листопада 2020 року - 558,35 грн. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 11 лютого 2021 року по справі №235/8092/20 Красноармійським міськрайонним судом Донецької області був виданий виконавчий лист (а.с.8). 26 березня 2021 року старшим державним виконавцем Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Пахомовою А.М. розглянуто заяву про примусове виконання та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП [NUMBER] з виконання виконавчого листа №235/8092/20, виданого 11 лютого 2021 року (а.с.11). Фактичний розрахунок за виконавчим документом з позивачем був здійснений 04 жовтня 2022 року (а.с.15). Вирішуючи позовні вимоги судом враховується наступне. Згідно статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2021 року, становить 558,35 грн, та позивач просив суд обрахувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи саме з такого розміру. Враховуючи наведене суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з 13 січня 2021 року (наступний день після винесення судом рішення) і по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, середній заробіток має бути розрахований за період з 13 січня 2021 року по 13 липня 2021 року. Кількість робочих днів за період з 13 січня 2021 року по 13 липня 2021 року складає 125 днів (січень 2021 року - 14 днів, лютий 2021 року - 20 днів, березень 2021 року - 22 дні, квітень 2021 року - 22 дні, травень 2021 року - 18 днів, червень 2021 року - 20 днів, липень 2021 року - 9 днів). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 13 січня 2021 року по 13 липня 2021 року складає: 125 днів х 558,35 грн = 69793,75 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 69793,75 грн. Вирішуючи позовні вимоги судом також враховується та обставина, що відповідач був обізнаний про наявність заборгованості із заробітної плати перед позивачем та про наявність судового рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2021 року. Також суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами Державної виконавчої служби арештів не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц Великої Палати Верховного Суду, зазначено, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. При цьому, Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі N 761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі N 331/1863/18, від 18 листопада 2020 року у справі N 335/4416/18-ц. Таким чином, враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який до того ж перепав на час введення в Україні воєнного стану, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, тієї обставини, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2021 року вже стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31267,60 грн, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України, до 30000 грн. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 426,57 грн (992,40*30000/69793,75) (а.с.25).

Outcome: partial