Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

У січні 2021 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «A-Фактор Плюс» 3% річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання з врахуванням встановленого індексу інфляції за період з 22.12.2018 року по 22.12.2021 року у розмірі 207 217 грн. 05 коп., що складається з: 3% річних в сумі 65 539,49 грн. та інфляційне збільшення - 141 677,56 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 26 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «Надра» та відповідачем був укладений кредитний договір №8/2006/840-К/547-Н, відповідно до умов якого було надано відповідачу грошові кошти в сумі 81000,00 доларів США на строк до 25 січня 2036 року зі сплатою 9,5%. Оскільки відповідач взяті на себе за кредитним договором зобов`язання не викопував в 2011 році ПАТ КБ «Надра» звернувся із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2011 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Комерційний банк» «Надра» у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] та задоволено зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки, договору іпотеки. 29 лютого 2012 року апеляційним судом Дніпропетровської області було винесено рішення (цивільна справа №22ц-12910/11), яким було скасовано рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2011 року, позов ПАТ КБ «Надра» задоволено, стягнуто солідарно із [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Надра» заборгованість за кредитним договором №8/2006/840-К/547-11 від 26.10.2006 року у розмірі 727552,08 грн., а також судові витрати у розмірі 1820 грн. в задоволенні зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «КБ «Надра», третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу, про визнання договорів недійсними відмовлено. Рішення набрало чинності та не виконано по теперішній час. Однак, ні відповідач, а ні поручитель так і не виконують рішення суду. 24 січня 2019 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-ЕA-2018-11-01-000278-Ь від 26.12.2018 року між ПАТ КБ "Надра" та ТОВ «Фірма «А-Фактор Плюс» був укладений Договір №8/2006/840-К/547-Н купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за Кредитним договором. За умовами даного Договору ТОВ «A-Фактор Плюс» прийняло у власність майнові права які включають право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №8/2006/840-К/547-Н укладеним із Позивачем, Договором іпотеки №547/1-Н від 26.10.2006 року укладеним із Позивачем, Договором Поруки №547/1-Н від 26.10.2006 року. 24 січня 2019 року між ПАТ КБ "Надра" та ТОВ «Фірма «A-Фактор Плюс» було укладено Договір відступлення права вимоги за Договором іпотеки №547/1-Н від 26.10.2006 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. за реєстровим №60. 29 січня 2019 року ТОВ «Фірма «A-Фактор Плюс» на адресу Позивача засобами поштового зв`язку з повідомленням про вручення було направлено повідомлення (вих.№2901/1) про відступлення права вимоги за Кредитним договором №8/2006/840-К/547-Н від 26.10.2006 року, за Договором іпотеки №547/1-11 від 26.10.2006 року. Згідно даного повідомлення ТОВ «Фірма «A-Фактор Плюс» проінформувало Позивача про те, що згідно Договорів про відступлення права вимоги від 24.01.2019 року право вимоги за Кредитним договором №8/2006/840-К/547-Н від 26.10.2006 року, за Договором іпотеки №547/1-Н від 26.10.2006 року перейшло до ТОВ «Фірма «A-Фактор Плюс», разом з усіма додатками до них договорів та додатковими договорами. Крім того, ТОВ «Фірма «A-Фактор Плюс» повідомила боржника, що всі подальші виплати будь-яких коштів, що є належними та підлягають сплаті за умовами кредитного договору, повинні сплачуватись на банківський рахунок Нового Кредитора, а саме ТОВ «Фірма «А- Фактор Плюс» та надано відповідні реквізити. Однак Відповідач так і не вчинив жодних дій щодо погашення кредитної заборгованості. Не погодившись з позовними вимогами, відповідачем подано до суду відзив відповідно до якого вказав, що відповідач вказав, що строк пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.02.2012 року у справі 22-ц/490/209/12, сплив 29.02.2013 року. ПАТ «КБ «Надра» без поважних причин пропустило строк пред`явлення виконавчого листа за рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.02.2012 року до виконання, в подальшому до суду з заявою про поновлення такого строку не зверталося. Також, вважає за необхідне довести до відома суду, що 26.04.2019 року державним реєстратором КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальовим С.В. було прийнято рішення № 46673195 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого державним реєстратором Ковальовим С.В. внесено до Реєстру запис про реєстрацію права власності на належну Позивачу квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за ТОВ «Фірма «A-Фактор Плюс». Таким чином, станом на 26.04.2019 року ТОВ «Фірма «A-Фактор Плюс» фактично задовольнило свої кредиторські вимоги за договорами про відступлення прав вимоги, незважаючи на відсутність законних підстав для такого задоволення. Будь-які повідомлення про наявність залишку незадоволених кредиторських вимог Позивача, після реалізації ним так званого іпотечного застереження, на адресу Відповідача не надходили. Також, Відповідач не був повідомлений про ринкову вартість предмету іпотеки - квартири на день реалізації іпотечного застереження. Позивач просить стягнути інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 22.12.2018 року по 22.12.2021 року, тобто, за 3 роки, що передували даті подання ним цієї позовної заяви. При цьому, Позивач з незрозумілих причин замовчує факт реалізації ним 26.04.2019 року іпотечного застереження за договорами відступлення прав вимоги шляхом реєстрації права власності на іпотечне майно на своє ім`я та подальший продаж такого майна. Предмет іпотеки - квартира вибула з власності Відповідача 26.04.2019 року та цього ж дня перейшла у власність ТОВ «Фірма «А-Фактор Плюс». Станом на поточну дату право власності на спірну квартиру за Відповідачем не поновлено (докази зворотного в матеріалах справи відсутні). Однак, в позовній заяві Позивач стверджує, що рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.02.2012 року Відповідачем не виконано, «а отже вимога є дійсною». Якщо Позивач, після реалізації ним іпотечного застереження вважає, що вимога про стягнення з [PERSON] суми боргу за рішенням суду від 29.02.2012 року є дійсною, то взагалі не зрозуміло, які правові підстави вбачав Позивач для реєстрації права власності на іпотечне майно на своє ім`я. Така позиція Позивача свідчить, що останній дійшов хибного висновку про те, що він має право двічі задовольнити свої кредиторські вимоги: шляхом реалізації іпотечного застереження та стягнення боргу за рішенням суду. Також, Позивач замовчує ряд інших фактів, які мають суттєве значення для вирішення цієї справи по суті, а саме: закінчення строку пред`явлення виконавчого документу щодо стягнення боргу, право вимоги якого Позивач придбав у ПАТ «КБ «Надра», до виконання; \~ \~ \~ \~відсутність будь-яких доказів щодо поновлення такого строку; наявність ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.02.2022 року у справі №2-685/11, якою ТОВ «Фірма «А-Фактор Плюс» було відмовлено у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження/заміну сторони стягувана у виконавчих листах. За таких обставин, Позивач взагалі не має права вимагати стягнення боргу з Відповідача, оскільки не є стороною виконавчого провадження та не є стягувачем, а строк пред`явлення виконавчого документу до виконання минув ще 29.02.2013 року та, станом на теперішній час, не поновлювався. Сам по собі факт укладання Позивачем з ПАТ «КБ «Надра» договорів відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами (після спливу строку пред`явлення виконавчого документу до виконання) не дає Позивачу законних підстав як для стягнення суми основного боргу так і 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням обставин, викладених в цьому відзиві. Позивачем подано до суду додаткові пояснення, відповідно до яких вказано наступне. Сплив строку пред`явлення виконавчого листа жодними чином не позбавляє кредитора на передання ним своїх прав іншій особі за правочином, за яким наявні не виконанні кредитні зобов`язання, враховуючи той факт, що окрім примусового виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості наявні позасудові способи виконання кредитних зобов`язань, у тому числі добровільного погашення заборгованості самим боржником. Також, звертає увагу, що на теперішній час пов`язання за кредитним договором не припинені та не виконанні. Підставами звернення за даним позовом є не виконання рішення суду, не стягнення заборгованості зазначеної в рішенні суду, а захист прав кредитора відповідно до положень ст.625 цього Кодексу, а саме, кредитор отримує право нараховувати 3 % річних від простроченої суми кредиту та інфляційні втрати. Відповідно до змісту статті 625 ЦПК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше представником надано заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі, а позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні відповідач та його представник [PERSON] просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню по наступним підставам. Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, під час розгляду цивільної справи №204/3503/19 (постанова від 26 травня 2021 року), встановлено наступне: «26 жовтня 2006 року між ВАТ «КБ «Надра», в особі філії ВАТ «КБ «Надра» Дніпропетровського регіонального управління, та [PERSON] укладено кредитний договір № 8/2006/840-К/547-Н, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 81 000,00 дол. США, зі сплатою 9,5 відсотків річних на строк до 25 січня 2036 року. На забезпечення виконання зобов`язань за указаним кредитним договором, того ж дня між ВАТ «КБ «Надра» в особі філії ВАТ «КБ «Надра» Дніпропетровського регіонального управління, та [PERSON] укладено договір поруки № 547/1-Н, за умовами якого остання поручилася за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. 26 жовтня 2006 року між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір іпотеки № 547/1-Н, за умовами якого позивач, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 8/2006/840-К/547-Н від 26 жовтня 2006 року, передав в іпотеку, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку предмет іпотеки, а саме нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 80,3 кв.м та житловою площею 49,5 кв. м. Визначена сторонами вартість предмету іпотеки складає 454 500,00 грн, що відповідно до курсу Національного банку України на день укладення договору, складало 90 000,00 дол. США. Відповідно до пункту 3.3.5 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання зобов`язання (або тієї чи іншої його частини), воно не буде виконане. Пунктом 5.3 договору іпотеки визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 5.4 зазначеного договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених пунктом 5.3 цього договору. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2012 року у цивільній справі № 22ц-12910/11 (провадження № 22-ц/490/209/12) за позовом ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра», третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В. І., про визнання договорів недійсними, стягнуто солідарно із [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 727 552,08 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. 24 січня 2019 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Фірма «А-Фактор Плюс» укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки № 547/1-Н, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В. І., реєстровий № 1863, за умовами якого первісний іпотекодержатель відступив (передав), а новий іпотекодержатель набув (прийняв) належні первісному іпотекодержателю права за іпотечним договором (відступлені права), включаючи, але не обмежуючись, у разі невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, право задовольнити свої вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором. 29 січня 2019 року ТОВ «Фірма «А-Фактор Плюс» в порядку виконання вимог статей 35, 37-38 Закону України «Про іпотеку» надіслало на адресу [PERSON] та [PERSON] вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості, в якій зазначило, що станом на 24 січня 2019 року загальний розмір заборгованості позичальника складає 312 144,71 дол. США, що еквівалентно 8 647 567,46 грн, яка складається з: заборгованості за основним боргом у розмірі 77 437,93 дол. США, що еквівалентно 2 145 318,19 грн; заборгованості зі сплати відсотків у розмірі 3 031,86 дол. США, що еквівалентно 83 993,78 грн; заборгованості зі сплати комісій у розмірі 6 383,24 дол. США, що еквівалентно 176 839,45 грн; заборгованості зі сплати відсотків (управлінський облік) у розмірі 65 322,74 дол. США, що еквівалентно 1 809 682,44 грн; заборгованості зі сплати комісій (управлінський облік) у розмірі 25 344,17 дол. США, що еквівалентно 701 850,57 грн; пені у розмірі 134 634,77 дол. США, що еквівалентно 3 729 883,03 грн. У вимогу/іпотечному повідомленні про дострокове виконання умов кредитного договору боржникам роз`яснено, що у разі її невиконання буде звернено стягнення на іпотечне майно, а саме на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 80,3 кв.м., житловою площею 49,5 кв. м, та повідомлено про намір ТОВ «Фірма «А-Фактор Плюс» реалізувати права іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, зокрема (але не обмежуючись), способами, передбаченими статтями 36-38 Закону України «Про іпотеку». Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2019 року у цивільній справі №204/8687/18 за позовом [PERSON] та [PERSON] , ПАТ «КБ «Надра» про визнання договору іпотеки в частині недійсним забезпечено позов, зокрема заборонено будь-яким особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії та вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості відносно нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зокрема щодо його відчуження та/чи обтяження, на підставі пункту 5.3 договору іпотеки № 547/1-Н від 26 жовтня 2006 року, укладеного між ВАТ «КБ «Надра» і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В. І., зареєстрованого у реєстрі за № 1863. 01 березня 2019 року Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради отримав та зареєстрував у базі даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2019 року у цивільній справі №204/8687/18. 26 квітня 2019 року державним реєстратором КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальовим С. В. прийнято рішення та внесено запис №31370179 про право власності за ТОВ «Фірма «А-Фактор Плюс» на квартиру [ADDRESS] , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46673195 від 26 квітня 2019 року. Підставою виникнення права власності зазначено: вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості серія та номер: 2901/2, видане 29 січня 2019 року, видавник: ТОВ «Фірма «А-Фактор Плюс»; договір іпотеки, серія та номер: 547/1-Н, виданий 26 жовтня 2006 року, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В. І.; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: б/н, видавник УкрПошта; договір про відступлення прав, серія та номер: р/н 60, виданий 04 січня 2019 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочкарьова А. В. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2020 року, у цивільній справі №204/8687/18 у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] , ПАТ «КБ «Надра», ТОВ «Фірма «А-Фактор Плюс» про визнання пункту 5.3 договору іпотеки недійсним відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2019 року, та знято заборону будь-яким особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії та вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості відносно нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зокрема щодо його відчуження та/чи обтяження, на підставі пункту 5.3 договору іпотеки № 547/1-Н від 26 жовтня 2006 року, укладеного між ВАТ «КБ «Надра» і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В. І., зареєстрованого в реєстрі за № 1863. …». Як вбачається із матеріалів справи, квартира за адресою: [ADDRESS] була реалізована на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 155, виданий 02.03.2021 року. Так, власником зазначеної квартири була [PERSON] . \~ Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, правовідносини, що виникають між сторонами на підставі зобов`язання, безпосередньо складаються із двох частин: 1) обов`язку вчинити певну дію; 2) права вимагати вчинення цієї дії. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша\~статті 628 ЦК України). При цьому зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. На забезпечення цих зобов`язань боржник або інша особа може надати а банк прийняти забезпечення у вигляді застави, поручительства або в іншому вигляді. Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України). Метою іпотеки є надання кредитору додаткового до основного права вимоги звернення стягнення на майно. Правовий механізм існування іпотеки як окремого інституту в зобов`язальних правовідносинах регулюється спеціальним законом - Законом України "Про іпотеку". Відповідно до імперативно встановленого правила закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а дія нормативно-правового акта в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (тут і надалі положення Закону України "Про іпотеку" застосовуються в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто в разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом з боржником і треті особи. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги (частина перша статті 6 Закону "Про іпотеку"). Згідно із частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до частини першої статті 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора поділяються на: 1) судовий (на підставі рішення суду); 2) позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), кожен з яких має власний правовий механізм реалізації. \~Для реалізації іпотекодержателем своїх прав на задоволення вимог шляхом позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. У постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19) Верховний Суд у складі різних колегій суддів Касаційного цивільного суду зазначив, що згідно із частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання спору та звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними і підстав для звернення стягнення на інше майно, що знаходиться в іпотеці, або стягнення коштів з боржника немає. Так, на день подачі позову ТОВ «Фірма «А-Фактор Плюс» в позасудовому порядку було звернуто стягнення на майно за адресою: [ADDRESS] . Проте, в подальшому рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2022 року у цивільній справі №204/6443/21 визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири № 155 від 02 березня 2021 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «А-Фактор Плюс» (ЄДРПОУ 41594288) та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заверухою Н.І. Скасовано державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1767796612101, номер об`єкта в РПВН 12520142, запис про право власності № 40803529 від 02 березня 2021 року, за [PERSON] , здійснену на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Заверухи Н.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 56889854 від 02 березня 2021 року. Скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ,, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1767796612101, номер об`єкта в РПВН 12520142, запис про право власності № 41300303 від 01 квітня 2021 року, за [PERSON] , [INFO] , в особі законного представника [PERSON] , здійснену на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 57429659 від 01 квітня 2021 року. Крім того, 26 травня 2021 року постановою Першої судової палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальова Сергія Вадимовича про державну реєстрацію права власності від 03 травня 2019 року на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 176796612101, а саме квартиру, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 80,3 кв. м, житловою площею 49,5 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , номер об`єкта в РПВН 12520142, запис про право власності 31370179 від 26 квітня 2019 року, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «А-Фактор Плюс». Як вбачається із позовної заяви, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «A-Фактор Плюс» 3% річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання з врахуванням встановленого індексу інфляції за період з 22.12.2018 року по 22.12.2021 року у розмірі 207 217 грн. 05 коп., що складається з: 3% річних в сумі 65 539,49 грн. та інфляційне збільшення - 141 677,56 грн., у зв`язку з не виконанням рішення у цивільній справі 2-685/11. Проте,\~ухвалою Новомосковського\~міськрайонного суду\~Дніпропетровської області\~від 04\~лютого 2022\~року у\~цивільній справі\~№2-685/11\~відмовлено Товариству\~з обмеженою\~відповідальністю «Фірма\~А-Фактор\~Плюс» у\~задоволені заяви\~про заміну\~сторони виконавчого\~провадження/заміну\~сторони стягувача\~у виконавчих\~листах/у\~цивільній справі\~2-685/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Куліш В.І. про визнання договорів недійсними. Відповідно ч.1ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обстав справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів, 3) показаннями свідків. Відповідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Наприклад, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.). Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, наявні докази у матеріалах справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог, а тому в задоволенні позову відмовляє. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed