Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач), яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) у якому просить суд: - встановити факт, що має юридичне значення, проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу [PERSON] зі [PERSON] , який помер [INFO] , у період з січня 2010 року по день смерті останнього за адресою - [ADDRESS] (вимога-1); - визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , у рівних частках квартиру [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку цієї квартири (вимога-2); - встановити факт батьківства [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Києва, громадянина України, померлого [INFO] , який на день смерті був зареєстрований та проживав за адресою - [ADDRESS] , щодо дитини [PERSON] , яка народилася [INFO] у місті Первомайську Луганської області, матір`ю якої є [PERSON] (вимога-3); - Подільському районному у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни до актового запису № 17 про народження [PERSON] , складеного 10 січня 2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції у Луганській області, а саме у графі «Відомості про батька» виключити « [PERSON] » та зазначити « [PERSON] », [INFO] , уродженець міста Києва, громадянин України», вказати по батькові дитини « [PERSON] » замість « [PERSON] » (витмога-4); - визнати за неповнолітньою [PERSON]- після внесення змін до актового запису), [INFO] , право на спадкування обов`язкової частки у спадщині, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , який на день смерті був зареєстрований та проживав за адресою - [ADDRESS] (вимога-5). В обґрунтування позову покликається на те, що з січня 2010 року позивач проживала разом із [PERSON] за адресою - [ADDRESS] , як одна сім`я без реєстрації шлюбу. У березні 2011 року дізналася про вагітність. Була прийнята на облік у КНП «Консультативно-діагностичний центр» Подільського району м. Києва. Спочатку факт фактичних шлюбних відносин та вагітність приховували від родичів, оскільки [PERSON] був чоловіком рідної тітки позивача, яка померла [INFO] , та через велику різницю у віці між позивачем та [PERSON] у зв`язку із наведеними обставинами, позивач будучи на сьомому місяці вагітності поїхала до батьків у м. Первомайськ Луганської області, де [INFO] народила дочку [PERSON] . Відомості про батька дитини були записані у відповідності до ст. 135 СК України (за вказівкою матері), хоч фактично [PERSON] визнав факт батьківська дитини, обіцяв допомагати у вихованні та утриманні дитини. Згодом [PERSON] приїхав у м. Первомайськ, де вони проживали однією сім`єю до 2014 року, тобто до ведення активних бойових дій на території їхнього проживання. У грудні 2014 року переїхали проживати до міста Києва та до серпня 2014 року проживали за адресою - [ADDRESS] . Разом із ними проживали двоє синів [PERSON] , один із яких помер у 2015 році, а інший після одруження виявив намір проживати окремо із своєю сім`єю від батька. 24 липня 2017 року за спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру за адресою - [ADDRESS] , у якій зробили косметичний ремонт та проживали у ній як одна сім`я, мали спільний бюджет, піклувались один про одного, виховували спільну дочку [PERSON] . З вересня 2017 року позивач із донькою були зареєстровані у спірній квартирі як внутрішньо переміщені особи, що давало пільги щодо сплати за житлово-комунальні послуги. З серпня 2015 року по 09 серпня 2019 року позивач працювала помічником вихователя у дитячих навчальних закладах. 10 квітня 2018 року [PERSON] через погане самопочуття звернувся до медичного закладу, де йому було поставлено діагноз - онкологічне захворювання. В подальшому, на неодноразові прохання позивача пройти лікування, [PERSON] відмовився. Згодом позивач також працевлаштувалась та обіймала посаду продавця-консультанта. Дочка навчалась у загальноосвітній школі з якої її додому забирав та доглядав [PERSON] , допоки позивач перебувала на роботі. 12 лютого 2020 року [PERSON] склав заповіт, у якому усе своє майно заповів [PERSON] . Надалі, [PERSON] все частіше ставало погано по стану здоров`я, на неодноразові прохання звернутися до лікарів він відмовлявся, а фізичний біль почав притуплювати вживання алкогольних напоїв, що негативно впливало на його поведінку. [INFO] [PERSON] помер та відкрилась спадщина на його майно, зокрема квартиру по [ADDRESS] . Позивав звернулась до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом, однак дізналась що існує інший заповіт, де [PERSON] заповів усе своє майно синові [PERSON] . Вважає, що така квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, адже придбана за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, за спільні кошти подружжя в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Всі ці наведені обставини підтверджено належними та допустимими доказами, які містяться у матеріалах справи та показаннями свідків, яких необхідно допитати у судовому засіданні. У відповідності до ст. ст. 63, 65, 70, 74, 130, 134 СК України та згідно з ст. ст. 1216, 1241 ЦЦК України просить позов задовольнити. Відповідачем подано до суду відзиви, які містять заперечення на позови, які у подальшому були об`єднанні в одне провадження ухвалою суду. Наводить аргументи про те, що [PERSON] знав позивачку ще коли їй було три роки, оскільки його дружина була рідною тіткою позивача (матір позивачки та померла дружина [PERSON] були рідними сестрами). У подружжя [PERSON] народилось двоє синів та сім`я проживала за адресою - [ADDRESS] . У жовтні 2009 року [PERSON] , дружина [PERSON] , померла. Після її смерті відкрилась спадщина на майно, а саме 1/4 частину квартири [ADDRESS] , яка була успадкована чоловіком та синами померлої. Після смерті [PERSON] рідна сестра померлої [PERSON] проживали разом із померлим [PERSON] та його синами протягом десяти місяців у місті Києві та допомагала їм по господарству. Надалі, [PERSON] попросила [PERSON] щоб її дочка [PERSON] (позивач) приїхала проживати до нього із м. Первомайськ Луганської області з метою знайти хорошу оплачувану роботу, якої не було у м.Первомайськ Луганської області, на що [PERSON] погодився. З серпня 2010 року позивач почала проживати разом із сім`єю [PERSON] у [ADDRESS] , а тому факт проживання позивача із померлим [PERSON] з січня 2010 року як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу не відповідає дійсності, що також можуть підтвердити свідки сторони відповідача. Відносини між померлим та позивачем були виключно родинні як дядька та племінниці, адже інші відносини відповідач разом із братом помітили б, адже проживали разом із ними в одній квартирі. У серпні 2011 року позивач поїхала до м. Первомайська, де народила дитину. Батьком дитини є [PERSON] , про що відомо відповідачу зі слів померлого [PERSON] . Лише у березні 2013 року після народження дитини [PERSON] поїхав в гості до [PERSON] та повернувся до м. Києва у грудні 2014 році, у зв`язку із окупацією частини Луганської області та наявність небезпечних умов для проживання там. Разом із ним приїхала [PERSON] із дочкою [PERSON] та почали разом проживати із сім`єю [PERSON] . Померли [PERSON] ніколи не визнавав дитину [PERSON] своєю дочкою та не жив із позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У 2015 році помер рідний брат відповідача. Після смерті матері та брата, відповідачу та померлому [PERSON] по 1/2 частині належала квартира по [ADDRESS] , яка 21 липня 2017 року була продана двома співвласниками, а кошти поділені між ними. 27 липня 2017 року [PERSON] придбав квартиру по [ADDRESS] за кошти отримані від продажу квартири по [ADDRESS] , а відтак квартира по [ADDRESS] придбана за власні кошти померлого [PERSON] , а тому не може бути визнана спільною сумісною власністю колишнього подружжя, про що стверджує позивач. До новопридбаної квартири переїхали померлий, відповідач та позивач із своєю дочкою. У них всіх був спільний бюджет, права та обов`язки щодо користування речами, продуктами харчування, сплати за житлово-комунальні послуги тощо. За весь час спільного проживання, жодного разу [PERSON] ніколи не стверджував що [PERSON] є його цивільною дружиною, та що її дочка [PERSON] є його дочкою. З грудня 2018 року разом із померлим та [PERSON] почала проживати сестра [PERSON] із двома неповнолітніми дітьми. За рік до смерті, батько розповів відповідачу, що у позивача з`явився чоловік на ім`я [PERSON] з яким [PERSON] проводила багато часу, приходила додому пізно, а дитину залишала [PERSON] та її сестрі [PERSON] . Також стверджував, що [PERSON] та [PERSON] чинили на нього психологічний тиск, щоб [PERSON] склав заповіт на [PERSON] , що в подальшому було зроблено. Однак, оскільки померлий не мав наміру залишити своє майно позивачу, надалі видав заповіт 05.05.2020 та заповів усе своє майно відповідачу. Організацією поховання [PERSON] займався відповідач. Отже, всі ці наведені обставини свідчать про відсутність підстав для замовлення позову, а тому просить у такому відмовити повністю. Позивачем подано до суду відповіді на відзиви, які містять наступні пояснення. Зазначає про те, що фактичні шлюбні відносини померлий [PERSON] та позивач приховували від родичів через різницю у віці та наявністю родинних відносин між ними по лінії померлої дружини [PERSON] . Будь-яких доказів на спростування цього факту відповідачем не подано, а викладені обставини у відзиві не підтверджено доказами. Жодних відносин між позивачем та чоловіком на ім`я [PERSON] не було. Жодні дії психологічного характеру на [PERSON] із сторони позивача та її сестри не вчинялись. Для поховання [PERSON] позивачем було передано відповідачу кошти у розмірі 6000,00 грн, а тому вона як цивільна дружина брала участь у поховання [PERSON] . Дочка померлого [PERSON] має право на обов`язкову часту у майні, яку визначать нотаріус у межах спадкової справи відкритої за заповітом на ім`я відповідача, з урахуванням кількості спадкоємців. Всі інші обставини наведені у відзивах на позови, не підтверджені доказами. Просить позов задовольнити. Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, які є аналогічними викладеним у поданих до суду заявах по суті. 04 травня 2023 року ухвалою суду об`єднано цивільну справу № 758/4324/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, Подільський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства та визнання права неповнолітньої дитини на спадкування обов`язкової частки в спадщині та цивільну справу № 758/13229/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину квартири - в одне провадження та присвоєно цивільній справі єдиний унікальний номер №758/4324/21. Такій ухвалі передували процесуальні рішення суду у кожній справі, які розглядались судом як окремі цивільні справи до постановлення ухвали суду від 04.05.2023. Щодо справи № 758/13229/20: 05 березня 2021 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині ухвали. 07 травня 2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл та головуючим суддею визначено Якимець О. І. 17 травня 2021 року ухвалю суду у справі прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 17 вересня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. 01 лютого 2022 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішення суду у справі № 758/4324/21. 04 травня 2023 року ухвалою суду відновлено провадження у справі. 04 травня 2023 року ухвалою суду постановлено повернутися на стадію підготовчого провадження для вирішення питання про об`єднання справ в одне провадження. Щодо справи № 7584324/21: 12 квітня 2021 року ухвалою суду справу передано на розгляд до Ірпінського міського суду Київської області, яка постановою Київського апеляційного суду від 29.07.2021 скасована, а справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду. 23 серпня 2021 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині ухвали. 11 жовтня 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 01 лютого 2022 року ухвалою суду у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої долучено КЗКОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи», а провадження у справі зупинено. 24 червня 2022 року ухвалою суду поновлено провадження у справі. 09 вересня 2022 року ухвалою суду у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої долучено Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, а провадження у справі зупинено. 04 листопада 2022 року поновлено провадження у справі. 10 листопада 2022 року ухвалою суду у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої долучено Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи, а провадження у справі зупинено. 27 лютого 2023 року ухвалою суду поновлено провадження у справі. 07 березня 2023 року ухвалою суду відмовлено у клопотанні представника позивача про призначення посмертної судової молекулярно-генетичної експертизи та ексгумації трупа. Також на адресу суду від представника позивача надходило повторне клопотання про призначення посмертної судової молекулярно-генетичної експертизи та ексгумації трупа, однак згідно поданої представником позивача заяви від 12.04.2023 (вх.№19363/23) просить таке клопотання не розглядати, у зв`язку з відкликанням такого клопотання, та відсутністю методики встановлення батьківства по лінії батька до дитини жіночої статі без надання ДНК ймовірного батька. 04 травня 2023 року в об`єднаній справі, які присвоєно єдиний унікальний номер №758/4324/21, постановлено ухвалу суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засідання сторона позивача підтримала позов та просить такий задовольнити повністю. У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову з підстав викладених у заявах по суті та просить у такому відмовити повністю. У судове засідання інші учасники справи не з`явились, хоча повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, а тому з урахуванням думок присутніх учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилась спадщини на спадкове майно. Чотирнадцятою Київської державною нотаріальною конторою 04 червня 2020 року заведено спадкову справу № 263/2020 після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] щодо прийняття спадщина за заповітом від 12.02.2020, номер спадкової справи у реєстрі 65918656. Окрім цього, Київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] щодо прийняття спадщина за заповітом від 05.05.2020, номер спадкової справи у реєстрі № 57815551. Отже, у зв`язку із цим між сторонами виникли спірні правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Сімейного кодексу України (далі - СК України). Щодо позовної вимоги-1, суд прийшов до наступного. Позивач просить встановити факт, що має юридичне значення, спільного проживання однією сім`єю без шлюбу [PERSON] зі [PERSON] , який помер [INFO] , у період з січня 2010 року по день смерті останнього за адресою - [ADDRESS] . Відтак до спільних правовідносин необхідно застосовувати положення діючого Сімейного кодексу України. Згідно з ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (Постанова Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №202/5003/16-ц (провадження № 61-44809св18). Згідно зі ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України судом можуть бути встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Однак, у разі наявності спору про право, такий факт установлюється у порядку позовного провадження. Відтак, позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права у порядку позовного провадження, адже між сторонами виник спір щодо спадкового майна. Звертаючись з даною позовною вимогою до суду позивач наводить аргументи про те, що спільно проживали із померлим [PERSON] в одній квартирі, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні права та обов`язки щодо майно, сплати житлово-комунальних послуг тощо. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що була сусідкою [PERSON] , які проживали по адресі [ADDRESS] . Позивач приїхала до [PERSON] одразу після смерті його дружини. З кінця 2009 року до початку 2014 року [PERSON] не проживав у квартирі [ADDRESS] . З початку 2014 року [PERSON] , [PERSON] та дитина [PERSON] почали проживати у місті Києві у цій квартирі разом. [PERSON] казав їй, що позивач є його дружиною, а до [PERSON] ставився як до доньки. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що була сусідкою [PERSON] за адресою - [ADDRESS] . [PERSON] ствердно сказав, що [PERSON] та [PERSON] є його дружиною та дочкою відповідно. Позивач пізно приходила додому, оскільки працювала у дитячому садочку. Бачила, коли дочка [PERSON] пішла у перший клас у школу в м. Києві. [PERSON] водив [PERSON] у школу та забирав її зі школи. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що була сусідкою [PERSON] за адресою - [ADDRESS] . [PERSON] завжди казав, що [PERSON] є його дружиною, а [PERSON] їх дочкою. [PERSON] часто водив дочку в садочок та до школи. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що була сусідкою [PERSON] за адресою - [ADDRESS] . [PERSON] проживав із [PERSON] як чоловік та дружина. Ревнував свою дружину [PERSON] . Забирав дочку [PERSON] із садочку. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знає сім`ю [PERSON] близько 25 років. Є хрещеним батьком сина відповідача [PERSON] . Позивач почала проживати із [PERSON] приблизно з кінця 2009 року, одразу коли померла мати відповідача. Він приходив в гості до [PERSON] один раз на тиждень. Квартиру по [ADDRESS] відповідач і померлий [PERSON] продали з метою, щоб роз`їхатись та купити кожен собі окреме житло для проживання їх сімей, оскільки у квартирі на [PERSON] проживали [PERSON] з позивачем та її донькою [PERSON] , а також відповідач із своєю дружиною та дитиною. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що був однокласником сина [PERSON] - [PERSON] , а тому часто бував у квартирі по [ADDRESS] , де проживала сім`я [PERSON] . Пам`ятає, що з 2010 року позивач почала проживати у квартирі [PERSON] по [ADDRESS] . Квартира мала три житлові кімнати, в одні жили [PERSON] із [PERSON] та дочкою [PERSON] , в другій кімнаті жив син [PERSON] із нареченою, у третій житловій кімнаті жив син [PERSON] . [PERSON] повідомив, що [PERSON] його дружина, але у шлюбі вони не перебувають. Коли вагітна позивачка поїхала до своїх батьків у м. Первомайськ Луганської області, [PERSON] також поїхав через деякий час туди. Однак у 2013 вони повернулися, позивач вже була із новонародженою дитиною [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] (дружина відповідача) пояснила, що літом 2010 року [PERSON] приїхала до міста Києва, щоб знайти роботу. У 2011 році [PERSON] поїхала у м. Первомайськ Луганської області, де у грудні народила дочку. [PERSON] проживала у [ADDRESS] у кімнаті разом з [PERSON] .. У 2013 році [PERSON] виїхав до м. Первомайськ Луганської області та у 2014 році повернувся до м. Києва разом із [PERSON] та дитиною. Між позивачем та нею частко виникали конфлікти у зв`язку із чим, позивачка вигнала її з квартири по [ADDRESS] . У 2017 році квартиру по [ADDRESS] відповідач та [PERSON] продали, щоб роз`їхатися. [PERSON] купив квартиру по [ADDRESS] , де деякий час проживав також майбутній чоловік свідка - відповідач, оскільки у їхній квартирі тривав ремонт. Під час проживання по [ADDRESS] вона жодного разу не чула, що померлий [PERSON] називав дитину [PERSON] своєю дочкою. Однак, померлий міг і свідка називати дочкою. Зі слів чоловіка свідку відомо, що [PERSON] не дочка [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні відповідач [PERSON] (відповідач), як свідок, пояснив суду що у 2010 році приїхала позивачка та проживала в одній кімнаті із його батьком - [PERSON] у квартирі по [ADDRESS] , потім через деякий час вона поїхала. У 2013 році батько поїхав до родичів в Луганську область та повернувся у 2014 році разом із [PERSON] та її дочкою. Разом із померлим батьком вони продали квартиру по [ADDRESS] . На отримані кошти за частку батько придбав квартиру по [ADDRESS] . Відповідач більше півтора року проживав у квартирі по [ADDRESS] разом із батьком та [PERSON] та її дочкою. Йому відомо, що по батькові дитини « [PERSON] », а тому, на його думку, така не може бути дитиною померлого [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснила, що є матір`ю [PERSON] , дружини відповідача. Познайомились з [PERSON] на весіллі їхніх дітей. [PERSON] повідомив, що прийняв до себе племінницю померлої дружини [PERSON] з Луганської області. Однак такий жодного разу не згадував про позивача як про цивільну дружину. [PERSON] та його син продали квартиру по [ADDRESS] з метою придбати окремо один від одного житло. Відповідач проживав у квартирі по [ADDRESS] разом із [PERSON] , оскільки будувалась квартира у місті Ірпені. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є батьком [PERSON] , дружини відповідача. Познайомились на весіллі дітей. [PERSON] забирав [PERSON] із дитиною з пологового будинку, де також були присутні батьки [PERSON] . Дочка [PERSON] скаржилася, що [PERSON] постійно влаштовувала сварки, а також між ними виникали бійки. Позивачка проживала в одній кімнаті із [PERSON] . Коли ми ( [PERSON] та [PERSON] ) відвідували дочку [PERSON] у місті Києві, то проживали у кімнаті померлого сина [PERSON] . Позивачка була постійно на роботі. Коли позивачка захворіла, то [PERSON] догляд за нею. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] разом із [PERSON] жили у батьків останньої, коли її привезли із роддому, аж до 2014 року. Жили як сім`я в одній кімнаті, а в іншій жили батьки позивачки. [PERSON] називав своєю дочкою, а чому у дитини по батькові інше свідку не відомо. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є вчителькою дитини [PERSON] . Знає сім`ю з 2019 року. Спочатку подумала, що [PERSON] є дідусем дитини, однак [PERSON] сказав, що є її батьком. Кожного дня зранку приводив дитину до школи і забирав після уроків. [PERSON] сором`язлива дитини, розповідає про батька, коли це стосується теми уроку чи в бесіді між дітьми. Дитина ніколи не залишалась на групі продовженого дня, оскільки [PERSON] постійно її забирав після закінчення уроків. В телефонному режимі спілкувалась із матір`ю, а у школі із батьком дитини. [PERSON] та дитина [PERSON] були дуже схожі між собою. Дитина завжди говорила, що її буде забирати тато зі школи. Відповідно до довідкою від 04 вересня 2017 року № 3345 та № 7135 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичне місце проживання/перебування [PERSON] та [PERSON] - [ADDRESS] , а.с. 20, 21/. Окрім цього, судом досліджено ряд поданих позивачем копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності [PERSON] та дитини [PERSON] у певних місцях: на відпочинку, біля навчального закладу, прогулянках. Мешканцями будинку по [ADDRESS] , а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , були складено акти, у якому останні засвідчують факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства як подружжя, спільне виховання дитини / том 1, а.с. 16,17/, однак такі акти суд не бере до уваги, оскільки зазначенні у актах обставини повинні доводитись належними, одержаними у встановленому порядку, засобами доказування. Також позивачем подано до матеріалів справи посадочні документи ДП «ГІОЦ Укрзалізниці» на ім`я [PERSON] та [PERSON] , які підтверджують приїзд цих осіб до м. Києва 24 грудня 2014 року /том 1, а.с. 19/. Попри те такі документи суд не бере до уваги, адже жодним чином не підтверджує факту їх спільного проживання як чоловіка та дружини бер реєстрації шлюбу. Судом також з`ясовано, що 12 лютого 2020 року [PERSON] складно заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів все своє рухоме і нерухоме майно на ім`я [PERSON] , [INFO] /том 1, а.с. 22/. В подальшому заповіт був скасований внаслідок складання нового заповіту від 05.05.2020. Відповідно до характеристики спеціалізованої школи № 193 із поглибленим вивченням української мови і літератури Подільського району м. Києва від 20.11.2020 № 01-42/304 [PERSON] навчається у школі з першого класу. Під час навчання у першому класі 2019-2020 начальний рік - тато, [PERSON] , приводив і забирав [PERSON] зі школи. Займався її навчанням та вихованням. Цікавився її успіхами. На даний момент дитиною займається мама, так як тато помер. /том 1, а.с. 36/. Враховуючи наведене вище суд прийшов до переконання про те, що аналізуючи подані докази, які оцінені судом як кожен окрема так і в сукупності між собою, суд установив, що позивач із померлим [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, адже дані обставини підтверджено показаннями свідків, які між собою узгоджується, встановленням даних про те, що такі особи проживали не лише разом в одній квартирі, але й в одній кімнаті, навіть, і після смерті сина [PERSON] [PERSON] , який займав окрему кімнату та така була вільною довгий період часу; [PERSON] не приховував та всім говорив, що [PERSON] є його дружиною, хоч шлюб між ними не було зареєстровано; [PERSON] та позивачка мали розподілені обов`язки щодо дитини [PERSON] , тобто [PERSON] брав участь у вихованні, догляді за дитиною, відводив та забирав зі школи, що підтверджено дослідженими у суді різними видами доказів, які у сукупності між собою узгоджуються; тривалий час проживання таких осіб у м. Первомайськ Луганської області; фактичне проживання таких осіб не лише у квартирі по [ADDRESS] , але й у квартирі по [ADDRESS] ; факт складення [PERSON] заповіту, хоч такий у подальшому був скасований новим заповітом - всі ці встановлені дані на переконання суду свідчать про те, що [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , у період з січня 2010 року по день смерті останнього за адресою - [ADDRESS] , проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу, адже мали спільні права та обов`язки, які притаманні «подружжю», а тому таку позовну вимогу необхідно задовольнити. Щодо позовної вимоги-2, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу Суд, задовольнивши вимогу-1, прийшов до висновку про те, що [PERSON] та померлий [PERSON] проживали однією сім`єю, хоч не перебували у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, аналізуючи наведені вище норми суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). Повертаючись до матеріалів справ суд зазначає, що відповідач спростовує презумпцію спільності сумісної власності майна, яке належало [PERSON] та [PERSON] , зокрема тим, що квартира [ADDRESS] придбана за особисті кошти [PERSON] . Згідно з матеріалами справи, 21 липня 2017 року [PERSON] та [PERSON] передали у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Ціна продажу нерухомого майна - 997902,99 грн. Дані обставини підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 21.07.2017, який зареєстровано у реєстрі за № 1218 /том 1, а.с. 112-115/. Відповідач у відзиві на позов наводить аргументи про те, що отримані кошти від продажу цієї квартири були розподілені між її колишніми власниками ( [PERSON] та [PERSON] ) у не рівних частках, а саме: [PERSON] у розмірі 591242,12 грн, а [PERSON] у сумі 400000,00 грн, хоч жодних доказів, які б підтверджували наведені обставини суду не надано. Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, відповідач наводить аргументи, що саме отримані кошти від продажу майна, яке належало [PERSON] та отримане у порядку спадкування, не є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Однак, такі доводи відповідача суд оцінює критично, адже предметом спільної сумісної власності є не майно, яке належало [PERSON] на праві спільної часткової власності, частина якого була успадкована після смерті дружини та сина, а тому на отримані від продажу такого майна грошові кошти не поширюється дія положень п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, а тому вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у відповідності до ч. 2 ст. 60 СК України. 24 липня 2017 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Продаж вчинено за ціною 543012,00 грн /том 1, а.с. 116-117/. Аналізуючи надані докази, щодо доведеності факту купівлі квартири по [ADDRESS] за особисті кошти [PERSON] , що підтверджено договором купівлі-продажу від 21.07.2017 та яким відповідач підтверджує факт придбання у подальшому [PERSON] спірного майна, суд оцінює критично, адже не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, що саме кошти отримані від продажу частини нерухомого майна були тими коштами, які витрачені на придбання спірного нерухомого майна. Таким чином, надавши правову оцінку поданим учасниками доказам, суд прийшов до висновку про те, що спірна квартира по [ADDRESS] була придбана [PERSON] та [PERSON] у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідачем під час судового розгляду справи не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього, та не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, однак за належні йому особисті кошти. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що квартиру [ADDRESS] необхідно визнати об`єктом визнати об`єктом спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності та в порядку поділу такого майна колишнього подружжя визнати за [PERSON] право власності по 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а позовну вимогу-2 задовольнити. Щодо позовної вимоги-3 про встановлення факту батьківства, суд прийшов до наступного. Суд установив, [INFO] народилась [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] /том 1, а.с. 15/. Позивач наводить аргументи про те, що проживаючи разом з [PERSON] вона завагітніла. Дитина [PERSON] є рідною дочкою померлого [PERSON] , хоч у свідоцтві по батькові записано інше ім`я батька; [PERSON] називав її своєю дочкою, як у садочку, школі так і серед родичів, знайомих, сусідів; піклувався про дитину, виховував її, доглядав та мав всі права і обов`язки, якими наділені батьки відносно своїх дітей. З метою встановлення кровного споріднення між померлим батьком та дочкою, було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, яка неодноразово доручалась різним експертним установам. Зразки для експертизи необхідно було відібрати від [PERSON] та [PERSON] . Однак така судова експертиза не було проведена через відсутність відповідних методик щодо вирішення питання біологічної спорідненості по батьку між братом та сестрою, без наявності ДНК ймовірного батька, про що було повідомлено суду експертною установою /том 2, а.с. 223/. У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 760/3977/15 (провадження № 61-2081зпв18) зазначено, що висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами. Позивач стверджує, що відомості про батька [PERSON] внесено у відповідності до ст. 135 СК України (зі слів матері), а тому просить встановити цей факт у відповідності до ст. 130 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Згідно з ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Отже, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини за вказівкою матері, батьківство якого встановлюється, чого судом не встановленого через не подання позивачем відповідних належних та достатніх доказів. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року №336/1357/16-ц. Враховуючи наведене вище суд прийшов до переконання про те, що матеріали справи не містять відомостей, а позивачем не доведено, що запис про батька дитини [PERSON] вчинено за вказівкою матері саме за правилами статті 135 СК України. Отже, відсутність даних про те, чи було зроблено запис про батька дитини за вказівкою матері виключає можливість задоволення заяви про встановлення факту батьківства щодо померлого [PERSON] , з яким мати дитини не перебувала у шлюбі, на підставі статті 130 СК України. Разом із тим, аналіз норми статті 130 СК України свідчить, що законом не встановлено переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України (стаття 128 СК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: partial