Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області звернулася [PERSON] з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності у якому просить стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] 10 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності та 5 000 грн. в якості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Заявлені вимогимотивує тим, що інспектором 2-ї роти Управління патрульної поліції в Закарпатській області рядовою поліції Шмідт Вівєн Артурівни винесено постанову серії ЕАО №5458660 від 07.06.2022 року про накладення на [PERSON] , адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. яке зафіксоване не в автоматичному режимі у вигляді штрафу в розмірі 3 400 грн. за начебто вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 126 ч. 2 КУпАП. Згідно даної постанови 07.06.2022 о 16 годині 41 хвилин [PERSON] знаходячись в м. Ужгороді, поблизу торгівельного центру «Токіо», що по вул. Легоцького, керувала транспортним засобом і здійснила поворот ліворуч, при цьому перетнула вузьку суцільну лінію дорожньої розмітки, чим нібито порушила вимоги п. 1.1. «Правил дорожнього руху України», а також начебто не маючи права керування таким транспортним засобом, порушила п. 2.1.а. «Правил дорожнього руху України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.08.2022 року у справі № 308/7298/22, яке набрало законної сили, згадану вище постанову скасовано. Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до пункту 1 пп.1 Постанови Кабінету Міністрів України № 184 від 03.03.2022 року «Про деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами» встановлено, що у період дії воєнного стану та протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану особа допускається до керування транспортними засобами за наявності у неї національного посвідчення водія України, виданого їй вперше на право керування транспортними засобами відповідної категорії, строк дії якого закінчився. Також в позовній заяві зазначено, що з моменту складення постанови про адміністративне правопорушення та під час подальшої судової тяганини, позивачка перебувала у стресовому стані, а саме: вона була змушена доказувати у судовому порядку незаконність дій працівниці патрульної поліції. Бездоказове твердження співробітниці поліції про вчинення адміністративного правопорушення завдали позивачці душевних переживань і розпачу, через це у неї погіршився i стан здоров`я. Їй була спричинена моральна шкода в результаті довготривалої дії фізіологічних та психологічних стресів, хвилювань, які порушили її моральне та фізичне благополуччя, як наслідок погіршився її стан здоров`я, що призвело до загострення хронічного холециститу і в результаті закінчилося хірургічним втручанням, що підтверджується випискою з Ужгородської міської лікарні хірургічного відділення. Представником відповідача Департаменту патрульної поліції 23.02.2023 року направлено до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечуючи проти позову [PERSON] представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Заперечуючи позовні вимоги та посилаючись на законодавство України представник відповідача зазначає, що позивач має довести наявність моральної шкоди, протиправну поведінку заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача та вину. Зауважує, що сам факт закриття справ про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Зазначає, що в своїй заяві позивач необгрунтовано посилається на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Також вказує, що згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає в залежності від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я, потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно п. 4 Постанови, слід зазначити, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, в чому полягає така шкода, якими доказами підтверджується її наявність Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача зазначає, що свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обгрунтовує тим, що під час судової тяганини, позивачка перебувала у стресовому стані, а саме: вона була змушена доказувати у судовому порядку незаконність дій працівниці патрульної поліції. На думку позивачки бездоказове твердження співробітниці поліції про вчинення адміністративного правопорушення завдали позивачці душевних переживань і розпачу, через це у неї погіршився i стан здоров`я. Їй була спричинена моральна шкода в результаті довготривалої дії фізіологічних та психологічних стресів, хвилювань, які порушили її моральне та фізичне благополуччя, як наслідок погіршився її стан здоров`я, що призвело до загострення хронічного холециститу і в результаті закінчилося хірургічним втручанням, що підтверджується випискою з Ужгородської міської лікарні хірургічного відділення. Представник відповідача ввжає, що вказані обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обгрунтованими такими, що підлягають задоволенню. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`яку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової є підставою для відмови у задоволенні позову.\~Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками поліцій моральної шкоди. Таким чином, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні. Позивач обмежився лише загальними посиланнями на незаконність дій посадової особи відповідача та завдання їм моральної шкоди, не довівши належними, допустимими та достовірними доказами ні факту наявності такої шкоди, ні погіршення стану здоров`я або позбавлення можливості реалізовувати свої життєві плани, настання інших негативних наслідків, наявність причинного зв`язку між протиправними, на їх думку, діями посадової особи Департаменту патрульної поліції та можливим завданням такої шкоди. Позивач послався на наслідки, що виникли у нього внаслідок реалізації свого права на оскарження рішення владних повноважень. За таких обставин відсутні факти щодо наявності шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У відзиві на позовну заяву зазначається, що позивач не надав жодних доказ не знаходить жодних підстав не погодитися з висновками судів попередніх інстанцій розмір гонорару, який позивач просив компенсувати, за обставин цієї справи, є явно завишеним. Представником позивача 16.03.2023 року направлено до суду відповідь на відзив, у якому заперечує щодо неможливості застосування норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та необхідності керування положеннями норм статті 1176 ЦК України. Представник позивача вважає, що позиція відповідача є хибною. У позовній заяві зазначалось, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Щодо необгрунтованості моральної шкоди зазначається, що посилання відповідача на п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України вільно березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" щодо необхідності підтвердження наявності моральної шкоди не може прийматись до уваги, так як наявність такої шкоди, з урахуванням обставин справи, вже встановлена Законом 266/94-ВР. Також у відповіді на відзив вказано, що посилання відповідача На правову позицію, висловлену Господарського Суду України по справі № 910/17635/15 не може бути застосовано до обставин У рішенні Вищого цієї справи та не може прийматись до уваги, оскільки ч. 4 ст. 263 ЦПК України, встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не Верховного суду України, які є різними джерелами права. Найвищим судом у системі судоустрою України, згідно статті 125 Конституції України є саме Верховний суд, що унормовується з положеннями статті 263 ЦПК України. На рахунок необгрунтованості витрат вказано, що здійснюючи відповідне адвокатське самоврядування, відповідні ради адвокатів затвердили рекомендований розмір гонорару за годину роботи адвоката. Своїми рішеннями ради адвокатів різних областей України єдині у своїй позиції і зазначають, що розмір адвокатського гонорару за годину роботи становить 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день сплати. Представник позивача просить врахувути всі вищевикладені обставини, що описані відповідачем у відзиві на позов, не приймати до уваги, а позов задовольнити у повному обсязі. Позивач та представник позивача у судове засідання не прибули. Про день час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Направили на адресу суду заяву у якій просили справу розглянути у відсутність позивача та представника позивача. Представник відповідача Департаменту патрульної поліції в судове засідання не прибув. Про день час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Направив на адресу суду заяву у якій просив справу розглянути у відсутність представника відповідача. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та надавши їм правову оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.08.2022 року у справі № 308/7298/22 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.126 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 3 400 грн., а справу про адміністративне правопорушення щодо\~ [PERSON] \~про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП закрито. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про національну поліцію» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги. Згідно із ч. 3 ст. 19 цього Закону держава, відповідно до закону, відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Статтею 56 Конституції України визначено право кожної особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це право відношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174 цього Кодексу). Оскільки, підставою для відшкодування шкоди є встановлена рішенням суду протиправність постанов, винесених поліцейськими у справах про адміністративні правопорушення, за якими не було накладено адміністративне стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відтак спеціальні норми, передбачені ч.1 ст.1176 ЦК України, застосуванню не підлягають. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями 1173,1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі. Відповідно дост. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Як роз`яснено у п. п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди`під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно достатті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та непов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач при розгляді даної справи не надав доказів того, що йому завдано моральної шкоди співробітниками патрульної поліції, а також доказів того, що їх діяння були протиправними внаслідок неналежного виконання покладених на них трудових чи службових обов`язків. Виходячи з приписів статей 23, 1167 ЦК України підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з таких елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що з моменту складення постанови про адміністративне правопорушення та під час подальшої судової тяганини, позивачка перебувала у стресовому стані, а саме: вона була змушена доказувати у судовому порядку незаконність дій працівниці патрульної поліції. Бездоказове твердження співробітниці поліції про вчинення адміністративного правопорушення завдали позивачці душевних переживань і розпачу, через це у неї погіршився i стан здоров`я. Їй була спричинена моральна шкода в результаті довготривалої дії фізіологічних та психологічних стресів, хвилювань, які порушили її моральне та фізичне благополуччя, як наслідок погіршився її стан здоров`я, що призвело до загострення хронічного холециститу і в результаті закінчилося хірургічним втручанням, що підтверджується випискою з Ужгородської міської лікарні хірургічного відділення. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Суд вважає, що позивач, у порушення ст. ст. 12, 81 ЦК України не надав суду доказів наявності умов для відшкодування моральної шкоди: неправомірність дій органу державної влади (відповідача), наявність шкоди і причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Сам факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для її відшкодування, оскільки судове рішення, яким скасовано постанову про притягнення останнього до адміністративної відповідальності, не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності. Разом з тим, порушуючи питання про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., позивач не надав суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів щодо спричинення йому моральної шкоди в цьому розмірі, на підставі яких позивач оцінив свої моральні страждання, а також не довів причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідачів і заподіяною шкодою. Позовна заява містить лише загальні посилання на наявність підстав, на думку позивача, для відшкодування моральної шкоди, та посилання на моральні страждання. З огляду на встановлені судом обставини, з урахуванням того, що сам факт скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення та закриття цієї справи не є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та підставою для її відшкодування, оскільки рішення, яким скасовано зазначену постанову, безумовно не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності; позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідачів і заподіяною шкодою, а також того, що його негативні емоції досягли рівня страждання або приниження, які заподіяли моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., суд вважає, що позовна заява є необґрунтованою. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження.

Outcome: dismissed