Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якому зазначив, що він працював сторожем цеху № 74 на даному підприємстві з 16.10.2028 року . Відповідно до наказу № 370вк від 20.04.2022 року його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Однак остаточний розрахунок в день звільнення з ним проведено не було. Станом на день звільнення була наявна заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 56004,00 грн., яку відповідач сплатив 14.11.2022 року після його вимоги від 14.10.2022 року про виплату заборгованості. Тому просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за 209 днів з 20.04.2022 року по 14.11.2022 року в сумі 77012,32 гривень та судовий збір. В судовому засіданні представник позивача Власенков А.С. позовні вимоги підтримав, на їхньому задоволенні в повному обсязі наполягав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову в повному обсязі заперечувала. Зазначила, що, дійсно, 20.04.2022 року наказом № 370вк було звільнено позивача з посади сторожа цеху № 74. Станом на день звільнення була наявна заборгованість зі сплати заробітної плати в розмірі 56004,00 гривень. Причиною несвоєчасної виплати заробітної плати є перебування підприємства в тяжкому економічному становищі через розірвання контрактів, фінансова криза в країні через військову агресію, великі фінансові збитки, наявність заборгованості з виплати заробітної плати 130,5 млн.гривень, з 28.02.2022 року по 23.08.2022 року підприємство перебувало в простої, одноденний режим роботи підприємства. Також просила суд відмовити відмовити в задоволенні позову з огляду на те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку , передбаченим ст. 233 КЗпП України, окрім того, [PERSON] на день звільнення не працював, вимоги про розрахунок при звільненні не подавав, тому право на звернення про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку виникає тільки з моменту звернення до суду - з 18.11.2022 року. Вислухавши позиції сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке: Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що згідно з наказом № 75 від 28.02.2022 року на ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» «про простій підприємства у зв`язку із введенням воєнного стану», вбачається, що оголошено простій до особливого розпорядження та ввести обмежувальні заходи для працівників підприємства; наказано центральній бухгалтерії провести відповідні розрахунки заробітної плати на весь період простою для працівників підприємства відповідно до вимог ст.113 КЗпП України. Наказом № 851 від 23.08.2022 року у зв`язку з відновленням виробництва продукції на підприємстві з 01.09.2022 року простій Державного підприємства ««Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова», встановлений наказом № 75 від 28.02.2022 року, відмінено. Відповідно до наказу № 370вк від 20.04.2022 року позивача [PERSON] було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, про що у трудовій книжці позивача 20.04.2022 року було зроблено відповідний запис №28. З довідки від 13.09.2022 року, виданої відповідачем, встановлено, що станом на 13.09.2022 року не сплачена позивачу [PERSON] за період з травня 2021 року по квітень 2022 року заробітна плата складає 56004,00 гривень. Згідно з довідкою № 57 від 14.09.2022 року, видано. Відповідачем, судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] складає 368,48 гривень. Згідно з випискою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 14.11.2022 року, на рахунок позивача [PERSON] 14.11.2022 року надійшла заробітна плата від ВП ПМЗ ім.О.М.Макарова в розмірі 56004,00 гривень. Відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України (в редакції на день звільнення позивача з посади) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа , організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи викладене, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку, за період з 20 квітня 2022 року по день розрахунку - 14.11.2022 року, затримка розрахунку складає 209 днів. Визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до п. 6 ч. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Проти зазначеного розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 368,48 грн. не заперечував і відповідач. Суд погоджується з розрахунком позивача як таким, що проведений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з п. 4 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення посадового окладу на кількість місяців розрахункового періоду. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 20.04.2022 р. по 14.11.2022 р. (по день розрахунку ) складає 77012,32 грн. (209 днів х 368,48 грн.). При цьому суд не може покласти в основу рішення доводи представника відповідача, що таке стягнення має відбутися за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, виходячи з наступного. Так, згідно вимог ст. 117 КЗпП України (в редакції, яка діє на момент розгляду справи) разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Разом з тим, така редакції статті КЗпП України встановлена Законом № 2352-IX від 01.07.2022 р. Приписами ст. 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Тобто дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Отже до правовідносин сторін мають застосовуватись положення КЗпП України, які діяли на момент звільнення [PERSON] з роботи. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Звертаючись з цим позовом, [PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.04.2022 р. по 14.11.2022 р. (по день розрахунку ), загальна кількість днів затримки - 209, що складає у сумі 77012,32 грн. (розрахунок проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року), що перевищує розмір заборгованості із невиплачених позивачу при звільненні належних сум (56004,00 грн.), є непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця. При цьому суд враховує доводи представника відповідача щодо загальної ситуації, що склалась внаслідок війни, і поставила завод на межу виживання, оскільки наявна заборгованість з вересня 2020 року по заробітній платі працівникам понад 130,5 млн.гривень, відсутність обігових коштів, одноденний режим роботи на протязі 2019-2022 років. При цьому підприємство має врахувати не тільки інтереси окремого працівника, але і інтереси інших працівників, забезпечити можливість функціонування підприємства. Отже, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості з виплати належних при звільненні сум, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи й критеріям, вказаним Великою Палатою Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) від 26 червня 2019 року, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат, а саме середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 38506,16 грн. (77012,32 грн/2) Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню судовий збір з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 496,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial