Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

1.Виклад заяв сторін про суті спору 1.1. 06 березня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Козельщинського районного суду Полтавської області зі позовною заявою до Акціонерного товариства «ІДЕЯ БАНК», треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимир Леонідович, у якій просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №45192, виданий 19.05.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем. Також просив суд стягнути з відповідача АТ «ІДЕЯ БАНК» на його користь судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вчинений виконавчий напис від 19.05.2021 є незаконним та таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з тим, що лише в безспірному порядку нотаріус міг би видати виконавчий напис і направити його до виконання. В даному випадку борг перед відповідачем не являється безспірним, так як позивач не укладав з відповідачем ніяких договорів, в тому числі поруки, а тому пред`явлення виконавчого напису до виконання з подальшим вчиненням процесуальних виконавчих дій, таких як арешт майна, звернення стягнення на заробітну плату, арешт коштів та інше, є незаконним, та таким, що позбавляє позивача на захист свої законних прав та інтересів. 1.2. 07 квітня 2023 року відповідачем надано відзив (а.с. 31-34) на позовну заяву, у якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, уважав позов безпідставним та необґрунтованим, натомість виконавчий напис таким, що у повній мірі відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає виконанню. Відповідач наголошував, що суд, під час розгляду справи повинен дослідити заборгованість на предмет її безспірності, та чи було подано нотаріусу відповідачем усі документи, необхідні для вчинення спірного виконавчого напису. Спірний виконавчий напис, вчинений 19.05.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. за № 45192, щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №Z06.00501.003755407 від 14.03.2018 у розмірі 117 755,82 грн (включаючи плату за вчинення виконавчого напису нотаріуса), відповідає всім вимогам Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, який затверджено Постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172, а відтак є законним та підлягає виконанню. Звертав увагу суду на те, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №Z06.00501.003755407 від 14.03.2018, позивач отримав грошові кошти на підставі кредитного договору. Внаслідок невиконання умов договору у позивача утворилася заборгованість у розмірі 115 855,82 грн. Зазначав, що позивачем не доведено та не надано доказів факту наявності спору щодо заборгованості. У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору відповідач був змушений звернутися до нотаріуса для вчинення виконавчого напису з метою захисту своїх законних прав та інтересів. Відтак, на думку відповідача, ним доведено і, відповідно, спростовано надуману позивачем вимогу про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскільки: зазначена у виконавчому написі сума заборгованості за кредитним договором є безспірною, і яка є аналогічною тій, яка вказана в оскаржуваному виконавчому написі; відповідачем надано усі необхідні документи для вчинення виконавчого напису, що вбачається із зазначених у відзиві документів, які були подані нотаріусу. На підтвердження заперечень, викладений у відзиві, надав детальний розрахунок по кредиту та виписку з 14.03.2018 по 23.03.2023 за поточним рахунком позивача. При обґрунтуванні відзиву відповідач також посилався на правові висновки Верховного Суду у справі № 490/6023/16 (постанова від 23 січня 2020 року) та Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/3006/17 (постанова від 02 липня 2019 року). 1.3.Треті особи правом на подання заперечень, пояснень щодо позову не скористалися. 2.Рух справи у суді Ухвалою суду від 07 березня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Євгена Михайловича та приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича. Призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 10 квітня 2023 року (а.с. 19-20). У зв`язку з отриманням 07.04.2023 відзиву відповідача на позовну заяву, судовий розгляд справи відкладено на 05.05.2023 для надання можливості позивачеві подати відповідь на відзив. Справу розглянуто 05.05.2023 у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 3.Фактичні обставини справи, встановлені судом 19 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловича вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 45192 (а.с. 7), яким запропоновано стягнути заборгованість, що виникла за кредитним договором №Z06.00501.003755407 від 14.03.2018, який укладений між акціонерним товариством «ІДЕЯ БАНК» та [PERSON] , строк платежу за яким настав 14.05.2020, за період з 14.06.2020 по 06.04.2021 у розмірі 117 755,82 гривень, у тому числі: - строковий основний борг - 22 495,88 грн; - прострочений основний борг - 25 825,15 грн; - прострочені проценти - 22 942,96 грн; - строкові проценти - 667,70 грн; - строкова плата за обслуговування кредиту - 985,73 грн; - прострочена плата за обслуговування кредиту - 35302,39 грн; - пеня - 7636,01 грн; - плата за вчинення виконавчого напису - 1900,00 грн. Вчиняючи виконавчий напис приватний нотаріус посилався на статтю 87 Закону України «Про нотаріат» та пункт 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (надалі - ПКМУ № 1172 або Перелік). Матеріали справи містять копію кредитного договору №Z06.00501.003755407 від 14.03.2018 (а.с. 12-14), який укладений у простій письмовій формі між публічним акціонерним товариством «ІДЕЯ БАНК» та [PERSON] , відповідно до якого сума кредиту складає 49999,00 грн зі строком кредитування 48 місяців. Докази нотаріального посвідчення кредитного договору №Z06.00501.003755407 від 14.03.2018 матеріали справи не містять та відповідачем, третіми особами не надано. 23.06.2021 відповідачем АТ «ІДЕЯ БАНК» було подано до приватного виконавця Скрипника В.Л. заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису, що зареєстрований в реєстрі за № 45192, виданого 19.05.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, щодо стягнення з позивача [PERSON] на користь Акціонерного товариства «ІДЕЯ БАНК» заборгованості у загальному розмірі 117755,82 гривень (а.с. 11). За виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. постановою приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича від 29.07.2021 відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового стягнення з позивача суми боргу за вищевказаним виконавчим написом (а.с. 8-10). 4.Норми права, які застосував суд Згідно зі ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ч. 1 - ч. 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)… Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За приписами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Відповідно до п. 2 глави 12, п. 5.1, 5.2, п. 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (у редакції станом на дату вчинення спірного виконавчого напису), виконавчі написи вчиняються нотаріусами на документах, які встановлюють заборгованість або передбачають повернення майна. Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, то він має бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріального документа. Виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість. Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, він може бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріальних документів. Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріуси відмовляють у вчиненні виконавчого напису у випадках, коли витребовується майно, звернення стягнення на яке забороняється законодавством України або здійснюється виключно на підставі рішення суду. Згідно з пп. 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (у редакції, чинній станом на дату вчинення спірного виконавчого напису), нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно належать до документів, за якими допускається стягнення заборгованості у безспірному порядку шляхом вчинення виконавчих написів нотаріусів, й для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами подаються оригінал нотаріально посвідченого договору; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Саме така правова позиція викладена у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 204/4071/14-ц та від 12.04.2018 у справі № 761/32388/13-ц. Також у постанові від 06 травня 2020 року по справі № 320/7932/16-ц Верховний суд зазначив, що вчинення виконавчого напису полягає у посвідченні права стягувача на стягнення коштів або витребування майна. Таке право, як і безспірна заборгованість повинні існувати на момент звернення до нотаріуса. Сам по собі факт подання стягувачем необхідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору щодо боргу. Боржник у судовому порядку може оспорювати виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (щодо розміру боргу або спливу строків давності за вимогами). Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 КПК України). У відповідності до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як уже зазначалось вище, відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У свою чергу, відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, яке затверджено Постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172 (надалі - Перелік) (у редакції, чинній станом на дату вчинення спірного виконавчого напису), одним з таких документів був кредитний договір, за яким боржником допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Вказаний п. 2 Переліку внесено (доповнено) згідно Постанови КМУ від 26.11.2014 № 662. Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 вищевказану постанову КМУ від 26.11.2014 № 662 визнано незаконною та нечинною (http://reyestr.court.gov.ua/Review/65037659). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 вищевказана постанова суду залишена без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 відмовлено у перегляді даної ухвали ВАСУ. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. 5.Висновки суду та мотиви прийнятого рішення Матеріали справи містять належні та достатні докази на підтвердження факту існування кредитних відносин між позивачем та відповідачем. З цих підстав суд відхиляє доводи позивача про неукладення ним ніяких договорів з відповідачем. Разом з тим, кредитний договір №Z06.00501.003755407 від 14.03.2018, який міститься в матеріалах справи, нотаріально не посвідчувався. Станом на 19 травня 2021 року - дату вчинення спірного виконавчого напису, правової норми, яка б дозволяла вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, укладених у простій письмовій формі, не посвідчених нотаріально, не існувало, оскільки положення Переліку в частині документів, що підтверджують безспірність вимог за кредитними договорами, визнані незаконними у судовому порядку. Відповідачем не надано доказів нотаріального посвідчення кредитного договору, на якому було вчинено виконавчий напис. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Такі висновки суду відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10374/17 (постанова від 21 вересня 2021 року). Закон дозволяє укладати кредитні договори в простій письмовій чи електронній формі, але не дозволяє в такому випадку кредитору та нотаріусу здійснювати вчинення виконавчих написів на підставі кредитних договорів, що нотаріально не посвідчувалися. Не маючи правових підстав для вчинення виконавчого напису, нотаріус права на його вчинення не мав. Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд робить висновок що оспорюваний виконавчий напис нотаріуса не відповідає вимогам закону, оскільки виконавчий напис вчинено на підставі положення нормативно-правового акту, який станом на дату вчинення виконавчого напису був нечинним та скасованим судом. Відтак, суд визнає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, і задовольняє позов повністю. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка, зокрема, наведена в у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, рішення від 10/02/2010 року, п.58) у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення…Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень…. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. У зв`язку зі встановленням судом відсутності правових підстав для вчинення виконавчого напису, суд не надає оцінку іншим, другорядним аргументам позивача та відповідача, зокрема, щодо безспірності (спірності) вимог; порядку укладення/неукладення договору поруки тощо та не перевіряє наданий відповідачем детальний розрахунок по кредиту. Правові позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/3006/17 (постанова від 02 липня 2019 року) та Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 490/6023/16 (постанова від 23 січня 2020 року), на які посилався відповідач, суд не застосовує до спірних правовідносин, оскільки обставини наведених справ, що стосувалися виконавчих написів, вчинених на нотаріально посвідчених іпотечних договорах, не є релевантними з обставинами даної справи. Крім того, наведені правові позиції Верховного Суду суд у даній справі не застосовує, зважаючи на ієрархію в застосуванні в судовій практиці висновків Колегій судів або Судової палати Верховного суду, Об`єднаної палати або висновків Великої Палати Верховного Суду. Процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного суду. У своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Отже, вбачається наступна ієрархія та градація висновків Верховного суду (за спаданням): - остання позиція Великої палати Верховного суду; - позиція Великої палати Верховного суду; - позиція об`єднаної палати Верховного суду; - позиція судової палати Верховного суду; - позиція колегії судів Верховного суду. Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 (справа № 910/10374/17), як остання позиція Великої Палати Верховного Суду. Тому доводи відповідача про правомірність вчинення виконавчого напису на договорі, є такими, що не відповідають положенням закону та не узгоджуються з позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17. 6.Розподіл судових витрат Згідно зі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору у сумі 1073,60 грн. З врахуванням того, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю, суд в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України, приходить до висновку про стягнення судових витрат у вигляді судового збору з відповідача на користь позивача у розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved