Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Тальнівської районної державної адміністрації Черкаської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якому просила: позбавити [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Кобринова Гребля Тальнівського району Черкаської області, батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Кобринова Гребля Тальнівського району Черкаської області, зареєстрованого по [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на її, [PERSON] , користь аліменти на утримання сина [PERSON] , в розмірі 1/4 частки його заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, з дня пред`явлення позову. Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.09.2012. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . 19.12.2013 спільне проживання припинилося по причині взаємного непорозуміння та різних поглядів на життя. 27.05.2014 шлюб між ними було розірвано Тальнівським районним судом і неповнолітній [PERSON] залишився проживати з нею. Як з моменту народження сина [PERSON] , так і з моменту припинення спільного проживання та в послідуючому розірванні шлюбу, відповідач повністю ухилився від участі у виконанні свої обов`язків по вихованню сина. Коли їх син [PERSON] відвідував дитячий садочок № 4 «Світлячок» в м. Тальне з 2015 року по травень 2019 року, відповідач жодного разу не зустрічався з вихователями його сина, не цікавився станом його здоров`я, не купував іграшок, одежу та продукти харчування, не відвідував у дитячому садочку свята, у яких брав участь його син, батьківські збори в дитячому садочку не відвідував. 04.12.2019 вона зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON] і почала носити прізвище [PERSON] . Відповідач від виконання свої зобов`язань перед своїм сином повністю самоусунувся і не забезпечив свого сина будь-якою допомогою у його догляді, вихованні, харчуванні, медичному догляді та лікуванні, що негативно впливало на фізичний розвиток їх дитини. Відповідач не спілкувався з своєю дитиною та не виявляв інтересу до його внутрішнього світу, не спілкується з сином ні по телефону, ні з допомогою будь-якої іншої переписки, не возив його влітку на оздоровлення до моря за рекомендаціями лікарів, не створював умов для його життя та здобуття освіти, чим свідомо ухилився від свого обов`язку по вихованню та утриманню свої дитини. В утриманні та вихованні сина за необхідності позивачу допомагали її батьки, з якими вона спільно проживає. Мати відповідача жодного разу не поцікавилась як станом здоров`я, так і фізичним та духовним життям свого внука, та не намагалася з ним навіть спілкуватися. При цьому вона проживає в м. Тальне і мала таку можливість. З вересня 2019 року [PERSON] відвідує Тальнівську школу № 2. Відповідач не збирав сина до школи, не прийшов на перший дзвінок, протягом усього часу навчання сина у школі не цікавився. Декілька разів відповідач зустрічався з сином по 20 хвилин у період з 2014 року по даний час, що не свідчить на систематичність його участі у вихованні сина. Позбавлення відповідача батьківських прав відповідає виключно інтересам дитини. Орган опіки і піклування Тальнівської районної державної адміністрації вважає за доцільне позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Оскільки після розірвання шлюбу з відповідачем, вона не зверталася до суд з позовом про стягнення аліментів, тому вказала, що вимушена ставити питання про стягнення з відповідача аліментів в примусовому порядку. Наскільки відомо позивачу, відповідач на даний час перебуває у шлюбі та має іншу дитину, його стан здоров`я та матеріальне забезпечення є задовільним, він є працездатним та може працювати, що надає йому можливість сплачувати аліменти у визначеному законом розмірі. Відповідачем 20.12.2020 подано до суд відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] до нього, третя особа: Орган опіки та піклування Тальнівської районної державної адміністрації Черкаської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. У відзиві зазначив, що дійсно 01.09.2012 він уклав шлюб з позивачем. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . 27.05.2014 за рішенням Тальнівського районного суду шлюб між ними розірвано. Однак, інші обставини, викладені у позовній заяві, якими обґрунтовує свої позовні вимоги позивач, не відповідають дійсності, так як після розірвання шлюбу з позивачем і по даний час він кожного місяця систематично перераховував на її особистий рахунок кошти на утримання їх сина [PERSON] . Дані кошти він сплачує в добровільному порядку. Також, з моменту розірвання шлюбу і до 2016 року, поки позивач давала згоду на побачення, він бачився та спілкувався з сином, купував йому речі та іграшки. Однак, після того, як позивач зустріла свого теперішнього чоловіка, з яким зараз одружена, вона відмовляє йому в побаченні з сином, чинить перешкоди у виконанні ним своїх обов`язків щодо виховання сина та навіть закрила рахунок в банку, щоб він не міг перераховувати кошти на утримання сина. Він довгий час намагався налагодити хороші відносини з позивачем, щоб бачитися з сином, однак результатів це не дало. Таким чином, твердження позивача, що він повністю ухилився від участі у виконанні своїх обов`язків по вихованню сина, є недоведеними та необґрунтованими. Повідомив суд, що на даний час проживає в м. Черкаси, має сім`ю та ще двох дітей: сина [PERSON] та сина [PERSON] , та має велике бажання спілкуватися із своїм сином від першого шлюбу [PERSON] , та брати безпосередню участь у його вихованні. Також має добре оплачувану роботу в АТ «ПУМБ». За місцем роботи характеризується позитивно. Також зазначив, що вважає висновок органу опіки і піклування Тальнівської районної адміністрації від 13.12.2019 про доцільність позбавлення його батьківських прав є не обґрунтованим та не законним, так як про засідання комісії органу опіки та піклування, на якому піднімалося питання про позбавлення його батьківських прав, він повідомлений не був, засідання проходило без його участі, що позбавило його надати свої письмові пояснення. Також даний висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, не вказано про встановлені фактичні обставини умисного ухилення його від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання, та згідно з ч. 5 та ч. 6 ст. 19 СК України взагалі має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Зазначила, що дійсно просила відповідача не приїжджати, щоб не травмувати сина, але це було прохання. Вона жодним чином не перешкоджала відповідачу бачитися із сином, як вдома, так і в садочку, коли він його відвідував, а в подальшому і в школі. Підтвердила, що після їх розлучення відповідач перераховував кошти для сина на картку її мами, яку її мати в подальшому анулювала. Після цього відповідач жодного разу не звертався до неї, щоб вирішити питання щодо утримання сина, та яким чином можна врегулювати це питання. Тобто, на її думку відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Він не вітає сина на день народження, новий рік та інші свята. Не телефонує та особисто не приїжджає, як і не передає подарунки чи кошти для сина своєю матір`ю. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача [PERSON] підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо позбавлення його батьківських прав. Вказав, що після розлучення регулярно перераховував позивачу кошти на утримання сина на банківську картку його тещі [PERSON] . Йому було невідомо про закриття рахунку його тещею, тому він ще близько трьох місяців продовжував скидати кошти на картку. Він не мав можливості бачитися чи спілкуватися з сином через заборону його колишньої дружини та віддалене місце проживання, а саме за 170 км. На запитання підтвердив, що не звертався ні у Службу у справах дітей, ні до суду із заявою про встановлення днів зустрічей із сином, оскільки думав, що в разі визначення йому днів для побачення з сином, він не зможе приїздити у ці дні, що призведе до притягнення його до відповідальності. Також вказав, що син при зустрічі не називав його татом та не знав, хто він такий. Сам він йому не казав, ким він є, оскільки йому заборонила колишня дружина. Просив суд не позбавляти його батьківських прав. На запитання відповів, що з часу подання позивачем позову до суду він жодного разу з сином не бачився, за місцем його проживання та навчання не приїздив. Також зазначив, що визнає позовні вимоги в частині стягнення аліментів, але в меншому розмірі, оскільки ще має на утриманні двох малолітніх дітей 2019 року народження. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Вказав, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Відповідач позбавлений можливості бачитися з сином та брати участь у його вихованні у зв`язку з перешкоджанням позивача. Тому умислу у його діях немає, тому позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав задоволенню не підлягають. Висновок служби у справах дітей не є обов`язковим для суду і не може братися за основу судового рішення. Що стосується стягнення з відповідача аліментів, то поклався на думку відповідача та просив суд задовольнити позовні вимоги в цій частині частково, а саме в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, Представник третьої особи Відділу служби у справах дітей Тальнівської міської ради Кравчук Н.В. у судовому засіданні вважала, що позов належить задовольнити. Свідок [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вказали, що вони є батьками позивача [PERSON] . Після розлучення [PERSON] інколи приїздив до їх внука, це було не більше 2 разів на рік, але останніх 6 років вони його не бачили. [PERSON] утримує та виховує [PERSON] самостійно, вони лише інколи допомагають. З її сторони жодних перешкод у спілкуванні батька з сином не було. До них, за порадою, чи з проханням посприяти побачитись з їх внуком, відповідач не звертався. Навпаки, [PERSON] життям сина не цікавиться. На запитання підтвердили, що дійсно він пересилав кошти на утримання сина, при цьому більше жодних дій по його вихованню та утриманню не вчиняв. Вважають, що байдужість батька погано впливає на хлопчика, який його не знає та про нього не запитує. При рідких зустрічах із сином, останній називав відповідача [PERSON] , але відповідач його не виправляв, хто він хлопчику не пояснював. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала, що проживає та працює продавцем у м. Тальне Черкаської області. Знає сім`ю позивача, саму [PERSON] , її сина та батьків, оскільки часто спілкуються. Відповідача теж знає. Зі слів [PERSON] спілкувався з сином лише деякий час після розлучення, це було 1-2 зустрічі до 30 хвилин в рік. Останній раз він бачився з сином більше 6 років тому. Вона його в м. Тальне не бачила. Коли [PERSON] виповнилося 10 років, [PERSON] його не привітав та не приїздив, як і на всі попередні свята. [PERSON] про батька взагалі не говорить та в розмові ніколи не згадує. Від [PERSON] вона ніколи не чула, що б та погано говорила про [PERSON] при синові та перешкоджала йому з ним бачитися. Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд встановив такі обставини, відповідні їм правовідносини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що сторони з 01.09.2012 перебували у зареєстрованому шлюбі та шлюб між ними було розірвано, що підтверджується рішенням Тальнівського районного суд Черкаської області від 27.05.2014. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27 березня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тальнівського районного управління юстиції у Черкаській області, [INFO] народився [PERSON] (актовий запис за № 42). Його батьком є - [PERSON] , а матір`ю є - [PERSON] . Відповідно до довідки № 2106 від 06.11.2019, виданої Виконавчим комітетом Тальнівської міської ради, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] , та згідно з паспортними даними до складу сім`ї входять: син - [PERSON] , [INFO] . 04.12.2019 [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] . Прізвище чоловіка після укладення шлюбу - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Зазначене підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 04.12.2019 року Уманським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області серії [NUMBER] . Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , затвердженого начальником служби у справах дітей Тальнівської райдержадміністрації 10.12.2019, склад сім`ї: син [PERSON] , [INFO] ; дідусь - [PERSON] , бабуся - [PERSON] . Житлове приміщення площею 118 м?. Санітарний стан житлового приміщення зразковий. У сім`ї ж всі необхідні меблі. Загальний дохід сім`ї 5000 грн. Взаємовідносини сім`ї доброзичливі. [PERSON] працювала в Польщі 3 роки, на даний час в м. Тальному з дитиною. Мати веде нормальний спосіб життя, займається належним чином вихованням дитини. Взаємовідносини з дитиною доброзичливі. Батько [PERSON] з дитиною не спілкувався останніх 4 місяці, матеріально не допомагає. Орган опіки та піклування Тальнівської районної державної адміністрації у своєму висновку № 02-27/Р-242 від 13.12.2019 порушив клопотання про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його дитини [PERSON] , [INFO] . Станом на час розгляду справи в суді місце проживання позивача [PERSON] та малолітнього [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи від 23.07.2021 та довідкою відділу ЦНАП № 2741 від 16.12.2021. Зазначена квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , затвердженого начальником відділу служби у справах дітей Тальнівської міської ради 25.11.2021, склад сім`ї: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Умови проживання зразкові, є всі необхідні меблі та побутова техніка. У [PERSON] є окрема кімната з усіма необхідними меблями. Мати [PERSON] належним чином виконує батьківській обов`язки, займається вихованням та навчанням дітей. Відповідно до характеристики на учня 3-В класу Тальнівської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2, датованої 20.12.2021, за підписом класного керівника [PERSON] та виконуючої обов`язки директора шкоди [PERSON] , [PERSON] у навчальній діяльності виявляє старанність та працездатність. На уроках буває активним, хоча часто відволікається. Вміє читати та переказувати текст. Творчі завдання пише з допомогою дорослих, адже йому ще важко висловити власну думку з певної теми. З усіх навчальних предметів найбільше любить математику. При розв`язуванні задач, логічно обґрунтовує думку. Співпрацюючи в групі, виявляє активність під час роботи, яка йому подобається. Із задоволенням виконує інші види діяльності: поливає вазони, допомагає іншим у підготовці до уроків. У стосунках з однокласниками спокійний та уважний, виявляє доброзичливість. Батько навчально-виховним процесом не цікавиться. Відповідно до квитанцій АТ КБ «Приватбанк та копії роздруківки по картці, зареєстрованої на ім`я « [PERSON] », відповідач [PERSON] здійснював грошові перекази з січня 2021 року по жовтень 2022 року, періодично перераховував кошти в сумі від 1000,00 до 1500,00 грн в місяць. Відповідач [PERSON] є батьком малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначене підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] , виданими 17.12.2019 Кам`янським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Відповідно до характеристики за підписом керівника сектору продажів Черкаської області Відділу продажів Північно-Східного регіону Управління експрес-продажів Департаменту споживчого кредитування АТ «ПУМБ» [PERSON] прийнятий на роботу в АТ «ПУМБ» у 2017 році. За час роботи пройшов шлях від рядового спеціаліста до керівника групи. Неодноразово отримував відзнаки за досягнення високих результатів в роботі. Зарекомендував себе як відповідальний і професійний працівник. Чітко і вчасно виконує поставлені завдання, має добру базу практичних знань у своїй сфері. Регулярно вдосконалює навички роботи на спеціальних курсах та тренінгах. В колективі займає авторитетні позиції. Добре володіє організаторськими та мотиваційними здібностями. У спілкуванні з колегами привітний та доброзичливий, завжди готовий допомогти. Штрафів, доган і стягнень за період роботи не мав. Вирішуючи позов у частині позбавлення батьківських прав, суд керується таким. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інших заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30.03.2007 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природнім середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Крім цього, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. У силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У статті 7 Сімейного кодексу України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами 1-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно зі ст. 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Окрім цього, системний аналіз норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У рішенні Європейського суду від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» зазначається «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Водночас згідно з частинами другою та четвертою статті 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Суд вважає, що саме по собі заперечення відповідачем факту позбавлення батьківських прав не достатньо для відмови у задоволенні позову. Також при розгляді справи суд бере до уваги те, що відповідач не заперечує сам факт невиконання ним батьківських обов`язків, як після розірвання шлюбу з позивачем, так і після подання нею позову до суду. Своїми показами у судовому засіданні підтвердив, що не звертався у службу у справах дітей та/або до суду для визначення способів його участі у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. У судовому засіданні відповідач зазначив, що не звертався у службу у справах дітей та з позовом до суду, оскільки у зв`язку з віддаленістю місця проживання (близько 170 км) буде позбавлений можливості приїжджати до сина у визначені часи та дні, що свідчить про його небажання брати участь у вихованні дитини. При цьому також відповідачем не надано суду доказів того, що позивач будь-яким чином перешкоджає його спілкуванню із сином, виконанню відповідачем обов`язків по його вихованню у будь-який час. Із наданих суду доказів суд висновує, що відповідач взагалі не цікавиться навчанням дитини, адже жодного разу не звертався у навчальний заклад, де навчається син, хоча не був позбавлений можливості це зробити. Відповідач у школі також міг спілкуватися із сином, з`ясувати його інтереси, захоплення тощо, а також розповісти і про себе, однак не зробив цього. Відтак суд вважає, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, взагалі не спілкується з дитиною, не дає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, що у повній мірі свідчить про ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків, і це його усвідомлена позиція. Добровільне нарахування відповідачем [PERSON] грошових коштів на картку сина, не свідчить про належне виховання сина, а лише підтверджує той факт, що він згоден добровільно утримувати дитину. Зазначене також підтверджується його показами в судовому засіданні, в яких він не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання сина, але в меншій частці від його заробітку (доходу). Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи викладене вище, всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, врахувавши правові наслідки позбавлення батьківських прав, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо сина - [PERSON] , [INFO] . При цьому суд усвідомлює, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, водночас вважає, що у даному випадку він є виправданим. Адже зібрані та досліджені докази підтверджують ухилення відповідача від виконання визначених чинним законодавством батьківських обов`язків та небажання їх виконувати. Про наведене свідчить у тому числі і поведінка відповідача під час розгляду справи у суді, оскільки останній жодного разу навіть не намагався зустрітися та поспілкуватися із сином. Частина 3 статті 166 СК України визначає, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Позивач у позовній заяві просила суд стягнути з [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Кобринова Гребля Тальнівського району Черкаської області, зареєстрованого по [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на її, [PERSON] , користь аліменти на утримання сина [PERSON] , в розмірі 1/4 частки його заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, з дня пред`явлення позову. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.. Згідно з ч. 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 ЦПК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, визначені у ст. 182 СК України, відзив на позовну заяву, додані відповідачем докази перебування в нього на утриманні ще двох малолітніх дітей 2019 року народження, а тому вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення аліментів задовольнити частково та визначити аліменти в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подання позову до суду. Такий розмір аліментів, на думку суду, є розумним, не суперечить нормам матеріального права, а також буде справедливим балансом між захистом прав позивача та захистом прав неповнолітньої дитини, обов`язок по утриманню якої покладений також на відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів, відповідач позовні вимоги визнав частково, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial