Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, у якому просить зняти арешт на нерухоме майно: житловий будинок по [ADDRESS] , що належить у рівних частинах на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 17.05.2007 року за № 4967995 реєстратором Золотоніської міської державної нотаріальної контори, накладений на підставі архівного запису 338767-2372 від 06.12.2003 року. В обґрунтування позову [PERSON] вказує, що їй на підставі рішення Золотоніського міського суду від 11.08.2000 року їй належить 1/2 частина житлового будинку по [ADDRESS] . Інша половина будинку належала її чоловіку [PERSON] , яку він відповідно до договору дарування частини будинку від 02.09.2002 року подарував їх спільному сину [PERSON] , який помер [INFO] . Звернувшись до нотаріуса з приводу оформлення спадщини позивачу стало відомо, що на будинок по [ADDRESS] 10 жовтня 2003 року накладений арешт на підставі постанови прокурора м. Золотоноша від 10.10.2003 року б/н. З метою врегулювання даного питання [PERSON] зверталась до поліції та прокуратури та отримала відповідь про те, що арешт на будинок по [ADDRESS] у межах кримінальної справи № 0610300008 стосовно [PERSON] не накладався, так як не належав [PERSON] . Однак вказана заборона (арешт) у встановленому законом порядку знята не була та продовжує існувати, чим порушує права та законні інтереси позивача щодо користування та розпорядження своїм майном, які вона не може захистити в іншому порядку, окрім як звернення до суду із даним позовом. Розгляд даної справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на підставі ухвали суду від 28.02.2023 р. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, однак скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі. Представник Золотоніської міської ради в судове засідання не з`явився, направивши до суду клопотання, відповідно до якого розгляд справи просив проводити за його відсутності та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. Представник Першої Золотоніської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, однак направив до суду клопотання, відповідно до якого розгляд справи просив проводити за його відсутності у відповідності до законодавства України. За таких підстав суд здійснює розгляд справи за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з рішення Золотоніського міського суду від 11.08.2000 року у справі № 2-368/2000 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] та на легковий автомобіль «ВАЗ-21011», д.н.з. « [NUMBER] » , 1980 року випуску, а за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] та на вантажний автомобіль «ГАЗ-52», д.н.з. « [NUMBER] ». Відповідно до умов договору дарування частини будинку від 02.09.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно В.І. за реєстровим № 2660 [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар 1/2 частину будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 151894423 від 04.01.2019 року зареєстровано арешт (архівний запис) за реєст. № 4967995 17.05.2007 року реєстратором: Золотоніська міська державна нотаріальна контора, на підставі постанови б/н прокуратури м. Золотоноша від 10.10.2003 року на об`єкт обтяження: невизначено, все майно, жилий будинок за адресою: [ADDRESS] , власник: [PERSON] . Відповідно до повідомлення Керівника Золотоніської окружної прокуратури Тараса Черненка від 13.10.2022 року за вих. № 0610300008 вивченням матеріалів кримінальної справи № 0610300008 стосовно [PERSON] за ч. 2 ст. 194 КК України встановлено, що на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , арешт не накладався, оскільки будинок не належав [PERSON] . Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності, а саме права володіння, користування та розпорядження власним майном. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч., ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 391 ЦК України вказує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Вказані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та вказаної вище Конвенції. Отже вбачається, що застосований захід обтяження майна в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна унеможливлює вільне володіння, користування та розпорядження позивачем своїм нерухомим майном. При цьому, суд враховує норми ст. 5 ЦПК України, за якими передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Станом на теперішній час відсутні будь-які розумні підстави вважати, що збереження вказаного обтяження на житловий будинок є доцільним та пропорційним тій меті, для якої вони на нього накладались. У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Також, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення «Жоффр де ля Прадель проти Франції»). У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції. Як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (12-80гс20), держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. Враховуючи вказане вище та встановлені фактичні обставини, слід дійти висновку, що, вимоги [PERSON] щодо порушення її прав на нерухоме майно підлягають судовому захисту і такий захист не суперечитиме вимогам закону та не порушуватиме прав та інтересів інших осіб. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) (GC), № 33202/96, п. 107, EC HR 2000-1). Враховуючи викладене, суд вважає, що під час судового розгляду справи встановлено порушення прав позивача щодо користування і розпорядження своєю власністю, а тому, беручи до уваги принцип «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи, воно підлягає судовому захисту шляхом скасування вказаного обмеження. З урахуванням практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі Афанасьев проти України (заява №38722/02) судом враховано, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). За таких підстав, оскільки на даний час відсутні підстави для обтяження житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, враховуючи, що обтяження нерухомого майна, частина якого перебуває у власності позивача, а частину позивач має право оформити в порядку спадкування, порушує права останньої, як власника та перешкоджає вільному та повноцінному здійсненню нею права володіння, користування та розпорядження своїм майном, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судові витрати, сплачені позивачем, за його клопотанням, суд залишає за позивачем.

Outcome: approved