Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

25 квітня 2022 року до Тростянецького районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до ПрАТ «ПК «Поділля» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом повернення земельної ділянки з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації договору оренди землі. Позивач просить зобов`язати ПрАТ «ПК Поділля» повернути належну йому земельну ділянку з кадастровим номером 0524186500:01:001:0255, площею 1,7958 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Тростянецької селищної ради за межами населеного пункту с. Цибулівка та скасувати реєстрацію договору оренди землі від 30 липня 2015 року, зареєстрований державним реєстратором Таваліка Ольгою Миколаївною в Державному реєстраторі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право 14860934 від 30 травня 2016 року. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що він є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0524186500:01:001:0255, площею 1,7958 га, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ЯБ №677619, який виданий на підставі розпорядження Тростянецької районної державної адміністрації від 13.03.2006 №78. Зазначена земельна ділянка на підставі усної домовленості з 2015 по 2020 роки перебувала в тимчасовому користуванні ПрАТ «ПК Поділля». Давши змогу зібрати останній урожай у 2021 році, маючи намір самостійно розпоряджатися належною йому земельною ділянкою, він звернувся до відповідача з усною вимогою про повернення земельної ділянки та отримав відмову, оскільки з їх слів вбачається існування між ними договору оренди, строк дії якого не закінчився. У підтвердження своїх слів представник ПрАТ «ПК Поділля» передав позивачу договір оренди. З відомостей, одержаних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що відносно належної йому земельної ділянки зареєстровано право оренди за відповідачем ПрАТ «ПК Поділля» та підставою для державної реєстрації права оренди земельної ділянки вказано договір оренди землі від 30.07.2015 строком на 20 років, укладений між ним, як орендодавцем, та ПрАТ «ПК «Поділля», як орендарем. Зазначає, що право оренди вищевказаної земельної ділянки було зареєстровано 30.05.2016 за ПрАТ «ПК Поділля» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 14860934. Вказує, що вищевказаний договір оренди землі він особисто не підписував, та інших осіб на його підписання не уповноважував, з ним як з власником земельної ділянки не узгоджувались умови вищевказаного договору, і його примірник він не отримував, а відтак вважає його неукладеним. Зазначає, що 22.09.2021 було направлено клопотання про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом повернення земельної ділянки з чужого незаконного володіння, в лютому 2022 року таке клопотання було направлено повторно, однак зазначені клопотання залишені без задоволення з посиланням на наявність договору оренди. На даний час відповідач ПрАТ «ПК Поділля» продовжує користуватися належною йому земельною ділянкою без достатніх правових підстав, чим порушує права позивача на користування та розпорядження належним йому майном, що й спонукало його звернутися до суду з вищевказаним позовом. Відповідач в поданому до суду відзиві на позовну заяву заперечив проти позову та просив у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що право оренди на належну позивачу земельну ділянку кадастровий номер 0524186500:01:001:0255, площею 1,7958 га, зареєстровано за ПрАТ «ПК Поділля» на підставі договору оренди землі від 30.05.2016 за номером запису 14860934. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач також вказує на порушення принципу добросовісності, а саме на те, що позивач отримував від відповідача орендну плату за 2015-2021 роки, та сплата відповідачем орендної плати спростовує доводи позивача щодо не підписання ним вищевказаного договору оренди. Відповідач добросовісно виконує перед позивачем взяті на себе зобов`язання щодо виплати орендної плати за Договором оренди землі. Якщо виходити з принципу «заборони суперечливої поведінки», то можна вважати, що позивача протягом шести років (з 2015 року по 2021 рік) влаштовували всі істотні умови Договору оренди землі, він вчасно та в повному обсязі отримував орендну плату, ніяких дій щодо реалізації права на розірвання договору (визнання його недійсним) не здійснював, що свідчить про погодження з його умовами. Також, відповідач вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, а саме вказує, що позивач звернувся до суду з вимогою скасувати реєстрацію Договору оренди землі, отже, позовна вимога опосередкована негаторним способом захисту. У Державному реєстрі міститься запис про реєстрацію права оренди за ПрАТ «ПК Поділля», тому позивач є неволодіючим власником щодо земельної ділянки, отже позивач невірно обрав спосіб захисту порушеного права. Однією з ключових умов зверненя з віндикацційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин. Окрім того, особливістю віндикаційного позову є відсутність спору з приводу неналежності позивачеві майна (майнових прав) на праві власності. В даному випадку позивач втратив, як «фізичне», так і «юридичне» (ПрАТ «ПК Поділля» зареєструвало за собою право оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) володіння на спірну земельну ділянку, а тому повертати таку земельну ділянку за допомогою негаторного позову є недопустимим. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 26 квітня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 12 вересня 2022 року у справі призначено судово- почеркознавчу експертизу, виконання якої доручено експертам Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. 07 лютого 2023 року до суду від завідувача Хмельницького відділення КНДІСЕ надійшов висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи та матеріали цивільної справи №147/326/22. Ухвалою суду від 08 лютого 2023 року поновлено провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Продовольча Компанія «Поділля» про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом повернення земельної ділянки з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації договору оренди землі та призначено її до розгляду у підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження на 10 годину 00 хвилин 21 лютого 2023 року. Ухвалою суду від 21 лютого 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності, при цьому висловився, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та в додаткових поясненнях. Також, представник позивача зазначив, що доводи позивача про не укладення та не підписання спірного правочину підтверджуються висновком почеркознавчої експертизи. Зазначив, що позивач не передавав в оренду належну йому земельну ділянку відповідачу, а тому наявність відносин між сторонами в тому числі щодо отримання коштів за користування земельною ділянкою не спростовує факту неукладення з відповідачем Договору оренди землі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав наведених у відзиві. Додатково наголосив на тому, що позивач отримував вчасно орендну плату на підставі Договору оренди землі з 2015 року по 2021 рік, також позивач 29.12.2022 звернувся до ПрАТ «ПК Поділля» із заявою про виплату орендної плати за користування земельною ділянкою за 2022 рік у грошовій формі через касу підприємства, і зазначені кошти позивачу виплачено, про що свідчить видатковий касовий ордер від 30.12.2022. Експертом при проведенні почеркознавчої експертизи не дотримано Науково-методичних рекомендацій, висновок експерта ґрунтується на недостатній кількості почеркознавчого матеріалу, це є юридичною підставою для визнання судом висновку експерта неналежним та недопустимим доказом у справі. Суд, заслухавши пояснення осіб, які прибули в судове засідання, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 0524186500:01:001:0255, площею 1,7958 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Цибулівської сільської ради Тростянецького (наразі Гайсинського) району Вінницької області за межами населеного пункту с. Цибулівка, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ЯБ №677610 який виданий на підставі розпорядження Тростянецької районної державної адміністрації від 13.03.2006 №78 та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0007588572021 від 14.09.2021 (а.с. 18-24, 29, Т. 1). Згідно з договором оренди землі від 30.07.2015 між [PERSON] та ПрАТ «ПК Поділля», об`єктом оренди є земельна ділянка площею 1,7958 га, кадастровий номер 0524186500:01:001:0255. Договір укладено на 20 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, цільове призначення земельної ділянки землі сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Договір зареєстровано Могилів-Подільською районною державною адміністрацією Вінницької області 30.05.2016 за №14860934 (а.с. 10, 11-17, Т.1). Підставою звернення [PERSON] до суду стало оспорювання факту укладення договору оренди належної йому земельної ділянки з ПрАТ «ПК Поділля». З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-0007588572021 від 14.09.2021 встановлено, що 30.05.2016 за ПрАТ «ПК Поділля» зареєстровано право оренди земельної ділянки, яка належить [PERSON] (а.с. 18-20, Т.1). З висновку експерта №3377/3378/22-26 складеного 02.02.2023 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи №147/326/22, встановлено, що підпис від імені [PERSON] в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 30.07.2015 укладений між орендодавцем [PERSON] та орендарем ПрАТ «ПК Поділля», в графі «Орендодавець» у Акті приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 51.05.2016 виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів. Підписи від імені [PERSON] в графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 30.07.2015, що укладений між орендодавцем [PERSON] та орендарем ПрАТ «ПК Поділля» в графі «Орендодавець» у Акті визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 30.07.2015, в графі «Орендодавець», у Акті приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 31.05.2016 виконані не [PERSON] , а іншою особою (особами). У судовому засіданні встановлено, та цього не заперечила сторона відповідача, що належна позивачу земельна ділянка перебуває у користуванні Підприємства. Згідно з вимогами ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Щодо вимог про усунення перешкод у користуванні та повернення земельної ділянки позивачу. Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті ). Тобто правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказував, що він не підписував договір оренди землі, тому він є неукладеним, отже, така земельна ділянка безпідставно перебуває у фактичному користуванні відповідача, тому має бути повернута її власнику, у зв`язку з чим позивач просить усунути перешкоди у користуванні земельної ділянки. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233\~ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233\~ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване у належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача. Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується. Зазначений правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21). Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як висновок, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно з ст. 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є саме усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки, які можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Аналогічний висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц, від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц. У постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала: «Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.» (п. 7.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки. Такий висновок зробив ВС у справі № 144/338/18 від 27.06.2022. Як зазначалося вище, звертаючись до суду, позивач обґрунтовував позов фактичною відсутністю договірних відносин з відповідачем. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосовувати для вирішення спору. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі ст.ст. 76-78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмету доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішує суд. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини, повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Такі пояснення зазначив Верховний Суд у постанові від 13.07.2022 у справі №201/7705/19. Системний аналіз змісту наведених норм свідчить, що ними покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Отже, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. На підтвердження позовних вимог сторона позивача заявила клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, за наслідками якої складено висновок експерта №3377/3378/22-26 від 02.02.2023. Стосовно доводів представника відповідача про те, що висновок експерта є неналежним та недопустимим доказом у справі, з тих підстав, що експертом при проведенні почеркознавчої експертизи не дотримано Науково-методичних рекомендацій, висновок експерта ґрунтується на недостатній кількості почеркознавчого матеріалу, суд оцінює їх критично, з огляду на таке. Відповідно до частини першої статті 72 ЦПК України експертом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи. Положеннями статті 102 ЦПК України унормовано, що висновок експерта\~-\~це докладний\~опис проведених\~експертом досліджень,\~зроблені у\~результаті них\~висновки та\~обґрунтовані відповіді\~на питання,\~поставлені експертові,\~складений у\~порядку,\~визначеному законодавством. Предметом\~висновку експерта\~може бути\~дослідження обставин,\~які входять\~до предмета\~доказування та\~встановлення яких\~потребує наявних\~у експерта\~спеціальних знань.\~Предметом висновку\~експерта не\~можуть бути\~питання права. Висновок\~експерта може\~бути підготовлений\~на замовлення\~учасника справи\~або на\~підставі ухвали\~суду про\~призначення експертизи. Висновок\~експерта викладається\~у письмовій\~формі і\~приєднується до\~справи. Суд\~має право\~за заявою\~учасників справи\~або з\~власної ініціативи\~викликати експерта\~для надання\~усних пояснень\~щодо його\~висновку. У\~висновку експерта\~повинно бути\~зазначено:\~коли,\~де,\~ким (ім`я,\~освіта,\~спеціальність,\~а також,\~за наявності,\~свідоцтво про\~присвоєння кваліфікації\~судового експерта,\~стаж експертної\~роботи,\~науковий ступінь,\~вчене звання,\~посада експерта),\~на якій\~підставі була\~проведена експертиза,\~хто був\~присутній при\~проведенні експертизи,\~питання,\~що були\~поставлені експертові,\~які матеріали\~експерт використав.\~Інші вимоги\~до висновку\~експерта можуть\~бути встановлені\~законодавством. У\~висновку експерта\~має бути\~зазначено,\~що він\~попереджений (обізнаний)\~про відповідальність\~за завідомо\~неправдивий висновок,\~а у\~випадку призначення\~експертизи судом\~-\~також про\~відповідальність за\~відмову без\~поважних причин\~від виконання\~покладених на\~нього обов`язків. Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини. Відповідно до положень ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими\~статтею 89\~цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. Статтею 10 вказаного Закону унормовано, що судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань. Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності. До проведення судових експертиз (обстежень і досліджень), крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом. Судовому експерту забороняється використовувати свої повноваження з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки та пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб. До фахівця у відповідній галузі знань, який проводить судову експертизу, застосовуються положення цього Закону щодо гарантій, прав, обов`язків, відповідальності судового експерта, крім відповідальності за відмову від проведення експертизи та положень розділу III цього Закону. Згідно з наведеними положеннями ЦПК України та Закону України «Про судову експертизу» висновок експерта у цивільній справі може бути наданий\~державною спеціалізованою установою, судовим експертом,\~який не є працівником такої установи\~та іншим фахівцем\~(експертом)\~з відповідної галузі знань у порядку та на умовах, визначених Законом України «Про судову експертизу». Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Поряд з цим Суд відзначає, що висновок експерта є одним із джерел одержання доказів, спростувати який іншими доказами, без проведення інших спеціальних досліджень (додаткової, повторної експертизи, тощо) досить непросто. Висновок експерта є доволі специфічним видом доказів, при його оцінці необхідно враховувати, що на відміну від інших доказів, він з`являться тоді, коли спірні відносини вже виникли, і вирішити їх у добровільному порядку неможливо, а тому саме висновок експерта може виступати тим об`єктивним критерієм, який допоможе встановити фактичні обставини спору. Подібні висновки викладено у постанові ВС від 16 березня 2023 року у cправі № 925/400/21. Так, у зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, оцінюючи Висновок експерта, та вказуючи на неправильність використання експертом певних методик при проведенні експертизи, способу визначення достовірності наданих на експертизу зразків, їх відібрання, визначення їх ідентичності, вказуючи на можливу відсутність стороннього предмету у деталях та способу його впливу на роботу Дизеля, а також на необхідність дослідження і умов експлуатації Тепловозу, тощо, вийшов за межі своїх повноважень, оскільки суд не наділений спеціальними знаннями у відповідній галузі. При цьому,\~суд звертає\~увагу на\~те,\~що представник\~відповідача ставлячи\~під сумнів\~належність та\~допустимість висновку\~експерта,\~не надав\~суду інший\~висновок експерта,\~який би\~підтверджував належність\~підпису у\~договорі оренди\~та актах\~до нього\~позивачу \~ [PERSON] ,\~як і\~не заявляв\~клопотання про\~призначення додаткової, повторної експертизи, тощо, в той час, як згідно з ч. 2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, тобто належність підпису певній особі має підтверджуватися висновком фахівця. Інших доказів, у розумінні статтей 76-78 ЦПК України, того, що саме позивач підписав договір оренди землі (зокрема, але не виключно, висновок незалежного експертного дослідження, тощо) матеріали справи не містять. Позивач як особа, яка вважає, що її право порушено, так і відповідач, який вважає, що не порушував права і законні інтереси позивача, самостійно визначають докази, які, на їх думку, підтверджують/відхиляють/спростовують заявлені вимоги. З урахуванням наведеного, на думку суду, висновок експерта у цій справі є належним та допустимим доказом з урахуванням стандарту доказування "вірогідності доказів". Згідно зі ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Щодо посилань сторони відповідача на недобросовісну поведінку позивача, оскільки він отримував орендну плату за договором, а тому такий не можна вважати неукладеним через його виконання, доцільно зауважити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16 зазначено, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) у спорах про недійсність договору проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення (див. постанову Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі №3-59гс14). Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Між тим, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір (в усній формі) не може бути зареєстрований. Також, суд вважає, що посилання сторони відповідача на той факт, що позивач [PERSON] отримував орендну плату, що підтверджується платіжними відомостями, та згодом звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, тобто суперечить його попередній поведінці, та такі дії є недобросовісними, не спростовують того факту, що [PERSON] не підписував договір оренди землі від 30.07.2015 з відповідачем та не може свідчити на користь погодження [PERSON] умов вказаного договору та волевиявлення сторони на його укладання. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 45\~Закону України\~«Про судоустрій\~і статус\~суддів» Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом. Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 (провадження №14-435цс18) зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, у цій справі це постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) зробила висновок, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Судом встановлено, що Договір оренди землі від 30.07.2015 укладений між [PERSON] та ПрАТ «ПК Поділля» підписаний не [PERSON] , а іншою особою, наведене підтверджується висновком експерта, який визнано судом належним доказом, і не спростоване в судовому засіданні. Отже, враховуючи, що [PERSON] не підписував договору оренди, тобто не виявляв свою волю до вчинення даного договору, суд дійшов висновку про те, що така угода є неукладеною, а відтак користування відповідачем земельною ділянкою, яка належить [PERSON] на праві власності, не пов`язане з позбавленням його права володіння нерухомим майном, порушує права та законні інтереси на розпорядження власністю - земельною ділянкою, а тому суд дійшов висновку, що вимога [PERSON] про усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом повернення такої земельної ділянки відповідачем, право оренди за яким зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, є ефективним способом захисту порушених прав позивача. Що стосується доводів відповідача про те, що відповідно до висновків ВС викладених у постановах ВС від 07.12.2022 у справі №132/1126/18, від 18.01.2023 у справі №601/2139/21 та від 01.02.2023 у справі №530/130/21, установивши факт виконання сторонами договору оренди землі та відповідно наявність волевиявлення позивача до вчинення цього правочину, наявні підстави для відмови в задоволенні позову позивача, суд зазначає таке. Зі змісту зазначених постанов ВС випливає, що в них здійснено посилання на постанову ВП ВС від 26.10.2022 у справі №227/3760/19-ц, у якій зроблено висновок про те, що якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається, як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав. Тобто суду необхідно встановити не просто факти використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі, якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше)…. Отже у зазначеній постанові ВП ВС йшлось про орендні правовідносини будівлі, що не є тотожним з орендою земельної ділянки, з огляду на наведені вище норми законодавства, зокрема статті 14, 15 «Про оренду землі», а тому обставини наведені у постанові від 26.10.2022 у справі №227/3760/19-ц не є подібними з цією справою. Більш того, у наведеній відповідачем практиці ВС йдеться, як про отримання орендної плати, так і підписання додаткових угод до договору оренди, що спростовує подібність правовідносин. Суд вважає помилковими доводи відповідача про те, що позивач вимагає у відповідача повернути земельну ділянку, якої не існувало і не існує в адміністративних межах Тростянецької селищної ради, натомість відповідач, відповідно до умов договору оренди, користується земельною ділянкою в межах саме Цибулівської сільської ради, що після реформи 2020 року віднесена до території Гайсинського району Ободівської сільської територіальної громади, з огляду на таке. Обов`язковою ідентифікуючою ознакою земельної ділянки, в тому числі і її розташування є присвоєний їй кадастровий номер. В даному випадку позивачем зазначено кадастровий номер земельної ділянки, яка йому належить на праві власності, а відтак наведені вище доводи відповідача є неспроможними, та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні вимог позивача. Щодо вимог про скасування державної реєстрації договору оренди землі Звертаючись до суду, [PERSON] , крім іншого, просив суд скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 30 липня 2015 року, зареєстрованого державним реєстратором Таваліка Ольгою Миколаївною в Державному реєстраторі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право 14860934 від 30 травня 2016 року. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19) (пункт 55) та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункт 6.31)). Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~регламентує внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно із\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року,\~статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, тобто на час звернення позивача [PERSON] до суду, матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося. За таких обставин належним способом захисту прав та інтересів позивача буде вимога про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права, яке закріплене у неукладеному договорі оренди землі від 30.07.2015, порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою, кадастровий номер 0524186500:01:001:0255, загальною площею 1,7958 га, яка розташована за межами с. Цибулівка Гайсинського (раніше Тростянецького) району Вінницької області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Однак, у даній справі відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації договору оренди землі, оскільки судове рішення про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом її повернення вже є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права оренди землі. Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 16 листопада 2022 року у справі №144/1346/21 (провадження № 61-7155св22), від 05 квітня 2023 року у справі №125/788/21 (провадження №61-4248св22), та знайшли своє підтвердження в постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі №138/3665/21 (провадження № 61-7835св22). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 квітня 2023 року у справі №357/8277/19 (провадження №14-65цс22) дійшла висновку, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виникають з моменту такої реєстрації. Державній реєстрації підлягають, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. Отже, з урахуванням викладених норм поняття «державна реєстрація договору» та «державна реєстрація речового права» різняться. Реєстрація права оренди земельної ділянки, як зазначалось, є офіційним визнанням і підтвердженням факту виникнення прав на землю, проте вказане не свідчить, що сам договір, для якого визначені загальні правила набрання чинності, набирає чинності з моменту реєстрації права. У цій же постанові зазначено, що з 01 січня 2013 року державній реєстрації підлягав не сам договір оренди, а право оренди земельної ділянки. Як уже зазначалося, статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,від 10 лютого 2010 року). Оцінивши у сукупності такі докази, як висновок експерта, інші докази по справі та врахувавши вимоги статей 110, 89, 76-80 ЦПК, та враховуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Щодо судових витрат, суд зазначає таке. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути 992, 40 грн. судового збору. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України). За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати з вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат. Разом з тим, представник відповідача до закінчення судових дебатів у справі, 15.03.2023 подав письмову заяву про те, що докази на підтвердження розрахунку суми судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Отже, питання про розподіл судових витрат, відповідно до п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України буде розглянуто в судовому засіданні.

Outcome: partial