Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

У березні 2020 року представник акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі - АТ «ПроКредит Банк») звернувся до суду з позовом, який в ході судового розгляду уточнив, до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у володінні нерухомим майном та зобов`язання вчинення дій. Позов обґрунтований тим, що 11 жовтня 2019 року, на підставі договору іпотеки № 144295-ІД1, посвідченого 15 квітня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М. за реєстровим № 1181, договору № 1 про внесення змін та до поповнень до договору іпотеки, посвідченого 13 лютого 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченком А.В. за реєстровим №246, договору № 2 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого 03 квітня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченком А.В. за реєстровим № 382, та вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань від 15 січня 2019 року вих. № 1-2/19/618, АТ «ПроКредит Банк» набуло у власність нерухоме майно трикімнатну квартиру загальною площею 99,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . 11 жовтня 2019 року АТ «ПроКредит Банк» зареєструвало право власності на вказане нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак, володіння, користування та розпорядження даним нерухомим майном дотепер здійснюють відповідачі. У зв`язку з цим, 19 грудня 2019 року АТ «ПроКредит Банк» відправив [PERSON] , як колишньому власнику вказаного нерухомого майна, вимогу про усунення перешкод у здійсненні його, як нового власника права користування та розпорядження своїм майном від 18 рудня 2019 року вих. № 1-2/19/7911. Незважаючи на це, відповідачі добровільно не звільнили вказане нерухоме майно та не передали його власнику - АТ «ПроКредит Банк», натомість продовжують незаконне володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, що є триваючим порушенням прав позивача. Посилаючись на вказані обставини, АТ «ПроКредит Банк» в позовній заяві в редакції від 15 лютого 2022 року просить усунути перешкоди у здійсненні його права користування трикімнатною квартирою, загальною площею 99,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , зокрема зобов`язати відповідачів звільнити вказану квартиру, шляхом їх виселення, а також зобов`язати відповідачів передати їм спірну квартиру, шляхом передачі ключів від неї, а також свідоцтва про право власності на неї, виданого Красилівською райдержадміністрацією 04 березня 2009 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Красилівським районним БТІ від 04 березня 2009 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 лютого 2015 року, технічного паспорту від 03 березня 2009 року, а також стягнути з відповідачів судовий збір. Представник позивача в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав повністю, наполягає на задоволенні позову, щодо винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час, дату і місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомили, відзив не подали, таким чином суд проводить розгляд справи на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів. Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Частина 3 ст.\~12\~ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено,\~14\~квітня 2010\~року між\~ТОВ «Лампка\~агро» і\~АТ «ПроКредит\~Банк» укладено\~Рамкову угоду\~№ FW113.464\~від 15\~квітня 2010 року (далі Угода), на забезпечення виконання зобов`язань по даній Угоді між [PERSON] та АТ «ПроКредит Банк» 15 квітня 2010 року укладено договір іпотеки № 144295-ІД1. 13 лютого 2015 року та 03 квітня 2018 року були укладенні договори № 1 та № 2 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки. Пунктом 2 договору іпотеки від 15 квітня 2010 року передбачено, що іпотекодавець надає в іпотеку належний йому на праві власності квартиру, загальною площею 99,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В п. 6.4., п. 7 договору іпотеки від 15 квітня 2010 року сторонами погоджено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яким передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: - набуття права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; - продажу від імені іпотекодержателя предмета іпотеки будь-якій особі. У зв`язку з невиконанням позичальником належним чином умов Угоди та виникненням заборгованості в розмірі 79\~005\~676 грн. АТ «ПроКредит Банк» надіслало на адресу ТОВ «Лампка агро» та [PERSON] 1-2/19/618 від 15 січня 2019 року про повернення суми кредиту в повному обсязі в тридцятиденний строк, а саме до 15 лютого 2019 року, якщо протягом вказаного терміну і станом на 16 лютого 2019 року не буде проведене повне погашення загальної суми заборгованості, АТ «ПроКредит Банк» буде змушено звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки або шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Відповідно до Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 185240074 від 18 жовтня 2019 року на підставі договору іпотеки № 144295-ІД1, посвідченого 15 квітня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М. за реєстровим № 1181, договору № 1 про внесення змін та до поповнень до договору іпотеки, посвідченого 13 лютого 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченком А.В. за реєстровим №246, договору № 2 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого 03 квітня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченком А.В. за реєстровим № 382, та вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань від 15 січня 2019 року вих. № 1-2/19/618, АТ «ПроКредит Банк» 11 жовтня 2019 року набуло у власність нерухоме майно трикімнатну квартиру загальною площею 99,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 573768227. 18 грудня 2019 року АТ «ПроКредит Банк» надіслало на адресу [PERSON] вимогу № 1-2/19/7911 про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном, якою вимагало від останнього до 05 січня 2020 року звільнити квартиру [ADDRESS] , передавши її АТ «ПроКредит Банк», шляхом надання ключів, оригіналів технічної документації та інших можливих засобів доступу до вказаної нерохумості, шляхом виселення [PERSON] та будь-яких інших осіб займаного ними приміщення, та передачі цього приміщення АТ «ПроКредит Банк» по акту приймання-передачі. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 9 ЖК України передбачено,ь що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Частина 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1\~ст. 89 ЦПК України). Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Вимога про зобов`язання звільнити квартиру, шляхом виселення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло. Проте, таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Судом встановлено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем на підставі іпотечного застереження, отже, спірна квартира до набуття позивачем права власності на неї, була предметом іпотеки. При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам,

Outcome: dismissed