Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя. В судовому засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що сторони уклали між собою шлюб 27.04.2001 року. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.10.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. В період зазначеного шлюбу в 2011 році батько відповідача [PERSON] запропонував сторонам передати у власність будинок та земельну ділянку в [ADDRESS] для знесення старого будинку і побудови нового великого сімейного будинку на вказаній земельній ділянці. В січні відповідачем [PERSON] було замовлено, а ФО-П [PERSON] було виготовлено проєкт майбутнього садового будинку. На підставі договору дарування від 22.02.2012 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. та зареєстрованим у реєстрі №2121 відповідач набула право власності на земельну ділянку площею 0,0605 га, яка розташована в [ADDRESS] . Також на підставі договору дарування від 22.02.2012 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. та зареєстрованим у реєстрі №2126 відповідач набула право власності на садовий будинок загальною площею 62,50 м2, житловою площею 39,50 м2, який розташований в [ADDRESS] . На початку березня 2012 року сторони зруйнували старий садовий будинок загальною площею 62,50 м2, і на його місці до вересня 2012 року побудували за проєктом ФО-П [PERSON] новий будинок загальною площею 210,3 м2 і з того часу сторони безперервно проживають в ньому. З метою забезпечення належних умов проживання в ньому було укладено договір №485/2 від 9.07.2012 року щодо приєднання до вуличного газопроводу середнього тиску від газорозподільчої станції „Осокорки-1" до земельної ділянки [ADDRESS] , договір №100-п/12 від 4.10.2012 року на проведення проєктних робіт щодо розробки та погодження документації газопостачання до будинку [ADDRESS] , замовлено робочий проєкт газопостачання вказаного об`єкта, зареєстрований у Державній інспекції нагляду у газовому комплексі та хімічній промисловості від 20.12.2012 року за №1782, до якого входять технічні умови на газопостачання №114 від 25.10.2012 року та копія робочого проєкту, складено акт на прийомку в експлуатацію димових і вентиляційних каналів в житлових будинках від 20.12.2012 року. В подальшому між відповідачем та ФЕЕГ ПАТ „Київоблгаз" було укладено договір про надання населенню послуг з газопостачання від 28.12.2012 року. Однак в подальшому відповідач почала зволікати і припинила вчинення дій щодо введення домоволодіння в експлуатацію, отримання правоустановчих документів і реєстрації права власності на новостворене нерухоме майно. Під час розгляду цивільної справи про розірвання шлюбу між даними сторонами позивач звертався до відповідача з проханням завершити дії щодо реєстрації права власності на побудований будинок та його поділ, однак вона відмовилась вирішувати це питання у добровільному порядку. На даний час будівельна готовність збудованого будинку складає 100%, а при умові його введення в експлуатацію технічний розподіл земельних поліпшень можливий з відступом від ідеальних часток співвласників. За таких обставин просять визнати садовий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 210,3 м2, розташований в [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного будинку окремо за кожним в порядку поділу майна подружжя. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що батько відповідача в 2011 році дійсно подарував своїй доньці [PERSON] спірні земельну ділянку і садовий будинок на ній загальною площею 62,50 м2. Вони дійсно зруйнували старий будинок і побудували новий. Але ряд обставин не надали можливості ввести його у експлуатацію і зареєструвати право власності на новостворене майно. При цьому позивач не звертався до неї з пропозицією прискорити введення будинку в експлуатацію і вона не відмовляла йому в цьому. Заслухавши позивача, представників сторін, допитавши експерта, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб 27.04.2001 року, який був зареєстрований у Лівобережному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] (т.1, а.с.8). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.10.2018 року шлюб між сторонами було розірвано (т.1, а.с.9). На підставі державного акту на право приватної власності на землю батькові відповідача [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка в [ADDRESS] , площею 0,0605 га, призначення земельної ділянки: для садівництва (т.1, а.с.14-15). За змістом договору дарування від 22.02.2012 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. та зареєстрованим у реєстрі №2121 відповідач [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 0,0605 га, кадастровий номер: 8000000000:90:883:0117, яка розташована в [ADDRESS] (т.1, а.с.16). Також на підставі договору дарування від 22.02.2012 року, зареєстрованим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. та зареєстрованим у реєстрі №2126 відповідач [PERSON] набула право власності на садовий будинок загальною площею 62,50 м2, житловою площею 39,50 м2, який розташований в [ADDRESS] (т.1, а.с.17; 24-26). Вказані обставини підтверджені описаними вище доказами, які не були спростовані у будь-який спосіб учасниками справи, тому вони не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. Відповідно до ч.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що „…у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує". Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На початку березня 2012 року сторони зруйнували старий подарований відповідачці її батьком садовий будинок загальною площею 62,50 м2, і на його місці до вересня 2012 року побудували за проєктом ФО-П [PERSON] (т.1, а.с.10-13) новий будинок загальною площею 210,3 м2, що підтверджується копією технічного паспорта, виготовленого 7.09.2012 року Комунальним підприємством „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна" (т.1, а.с.18-23). В додатку 2.1 даного технічного паспорта на садовий (дачний) будинок значиться запис: самочинне будівництво станом на 7.09.2012 року (т.1, а.с.19). Як передбачає ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Згідно ч.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За приписами ч.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З кінця 2012 року сторони почали проживати у збудованому будинку, а з метою забезпечення належних умов проживання в ньому було укладено договір №485/2 від 9.07.2012 року щодо приєднання до вуличного газопроводу середнього тиску від газорозподільчої станції „Осокорки-1" до земельної ділянки [ADDRESS] (а.с.27), договір №100-п/12 від 4.10.2012 року на проведення проєктних робіт щодо розробки та погодження документації газопостачання до будинку [ADDRESS] (а.с.28-30), замовлено робочий проєкт газопостачання вказаного об`єкта, зареєстрований у Державній інспекції нагляду у газовому комплексі та хімічній промисловості від 20.12.2012 року за №1782, до якого входять технічні умови на газопостачання №114 від 25.10.2012 року та копія робочого проєкту, складено акт на прийомку в експлуатацію димових і вентиляційних каналів в житлових будинках від 20.12.2012 року (а.с.31-35). В подальшому між відповідачем та ФЕЕГ ПАТ „Київоблгаз" було укладено договір про надання населенню послуг з газопостачання від 28.12.2012 року (а.с.36-38). За змістом ч.2, ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Як регулює ч.1-3, ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно ч.1, ст.380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Як стверджували учасники справи, будинок [ADDRESS] є новоствореним нерухомим майном, який на час розгляду справи не введений у експлуатацію. За змістом висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №24824/21-43/32727/32728/21-43, виконаного 10.11.2021 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, будівельна готовність збудованого будинку [ADDRESS] складає 100%, а при умові його введення в експлуатацію технічний розподіл земельних поліпшень можливий з відступом від ідеальних часток співвласників (т.1, а.с.173-200). Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] пояснив, що він виконав вказаний експертний висновок №24824/21-43/32727/32728/21-43 від 10.11.2021 року згідно діючого законодавства без будь-яких порушень. В Постанові Верховного Суду від 18.08.2021 року у справі №359/3859/17, (провадження № 61-437св20) зазначено, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження № 61-21466св18). Крім того, в тій же Постанові Верховного Суду вказано, що виходячи з того, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, готовністю 97%, готовий до експлуатації, будівництво його фактично закінчене, він експлуатується за своїм функціональним призначенням, не приймається в експлуатацію і право власності на нього не оформлюється з волі відповідача, що позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна, апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність правових підстав для визнання спірного об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю сторін із визначенням їх часток у праві спільної сумісної власності. В судовому засіданні позивач та його представник пояснили, що [PERSON] звертався до [PERSON] з пропозицієї ввести будинок у експлуатацію, але відповідач відмовила йому. Точної дати або періоду часу зазначити не можуть, будь-які докази звернення відсутні, оскільки позивач звертався усно. Яким чином була обгрунтована відмова сказати не можуть. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки позивач та його представник не надали судові доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України щодо звернення позивача до відповідача з пропозицієї ввести будинок у експлуатацію, її умисного звоління у невведенні нерухомого майна у експлуатацію, при цьому сам будинок побудований на земельній ділянці, яка надавалась для ведення садівництва і на день розгляду справи доказів про переведення земельної ділянки за призначенням під забудову не надано, тобто на даний час будинок вважається самочинним будівництвом, збудованим на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, тому підстави для визнання будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя - будинку [ADDRESS] у садовому товаристві „Бджілка" в м. Києві з визначенням часток на праві власності в розмірі 1/2 частини кожному слід відмовити. Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні його позову, тому не підлягає задоволенню його вимога про стягнення з відповідача на його користь судових витрат.

Outcome: dismissed