Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

У січні 2023 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.02.2021 року по 16.08.2021 року у розмірі 84 224 грн. 52 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 15.02.2021 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області було винесено рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь в розмірі: заборгованість по заробітній платі 78253,81 грн.; середній заробіток за час розрахунку при звільненні 23093,81 грн.; судовий збір 202,72 грн. 15.02.2021 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області видано виконавчий лист № 235/8095/20 про стягнення на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 78253,81 грн. 26.03.2021 року за його заявою Покровським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було відкрито виконавче провадження про стягнення з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» заборгованості по заробітній платі у розмірі 78253,81 грн. 09.08.2021 року Покровським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на адресу Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» було направлено постанову про примусове виконання виконавчого листа № 235/8095/20 від 15.02.2021 року, що видав Красноармійським міськрайонний суд Донецької області. Позивач вказує, що кошти, стягнуті за рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області на його користь у розмірі 78253,81 грн. були фактично виплачені позивачу лише 04.10.2022 року. Середньоденний заробіток встановлений Красноармійським міськрайонним судом від 15.02.2021 року, за №235/8095/20, та становить 679 грн. 23 коп., а отже розрахунок затримки виплати заробітної плати за період від 16.02.2021 року по 16.08.2021 року становить 697,23 *124 дня дорівнює 84 224 грн. 52 коп. Не погодившись з позовними вимогами, представником відповідача подано до суду відзив відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 15.02.2021 року винесено рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області по справі 235/8095/20, яким стягнуто з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] : заборгованість з заробітної, але не виплаченої при звільненні заробітної плати у розмірі 78 253,81 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 23 093,82 грн (сума визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів); стягнуто витрати за сплату судового збору в розмірі 202,72 грн. 26.03.2021 року позивачем подано заяву про відкриття виконавчого провадження до Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі у розмірі 78 253,81 грн. 26.03.2021 року старшим державним виконавцем Покровського МРВ ДВС Східного МРУ МЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64961605 щодо виконання виконавчого листа №235/8095/20, виданого 15.02.2021 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 78 253,81 грн. 07.04.2021 року відповідач за допомогою засобів поштового зв`язку отримав супровідний лист №12716 та постанову про відкриття виконавчого №64961605 від Покровського МРВ ДВС Східного МРУ МЮ, що підтверджується відтиском про отримання ДП «ВК «Краснолиманська»» на супровідному листі. Заявлені позивачем вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суперечать самим доводам позивача у частині періоду (з 16.02.2021 року по 16.08.2021 року). Позивач вказує на те, що він звернувся до ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська»» заборгованості по заробітній платі у розмірі 78 253,81 грн лише 26.03.2021 року (через 1 місяць та 11 днів після вирішення справі у судовому порядку). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Сам Позивач у позовній заяві зазначає, що отримав грошові кошти 04.10.2022 року та у знак підтвердження цього факту надав довідку про рух коштів по своєму банківському рахунку відкритому у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із якої вбачається, що позивач дійсно 04.10.2022 року отримав безготівкові зарахування від ДП «ВК «Краснолиманська»» (дві транзакції). У такому випадку, перебіг строків на звернення до суду із позовною заявою слід відраховувати з наступного дня після отримання позивачем грошових коштів, тобто з 05.10.2022 року. Останнім днем подання позовної заяви є 5 січня 2023 року. Позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку за період часу з 16.02.2021 року по 16.08.2021 року є необґрунтованими, оскільки правовідносини, що виникли після винесення рішення судом щодо стягнення остаточного розрахунку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні регулюються розділом VI ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження», а не КЗпП України. Покладення на відповідача обов`язку виплати середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні стане додатковою жорстокою санкцією у фінансовій сфері відповідача, тим самим перетвориться на непосильний тягар. Таким чином, при вирішенні спору, відповідач вважає, що порушення трудових прав позивача у сфері трудових відносин не допущено, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період часу з 16.02.2021 року по 16.08.2021 року є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву відповідно до якої просив розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача Ященко А.В. в судове засідання не з`явилась, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, раніше надала заяву відповідно до якої просить розгляд справи здійснити без її участі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. Судом встановлено, що наказом ДП «ВК «Краснолиманська» № 1084/к від 24.07.2020 року [PERSON] звільнений з посади за власним бажанням, згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 24.07.2020 року. Згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» № 1851 від 23.11.2020 року середньоденний заробіток [PERSON] складає 679,23 гривень, виходячи з наступного розрахунку: (заробітна плата за травень 2020 року + заробітна плата за червень 2020 року) / 37 день (кількість фактично відпрацьованих днів) = 25131,45 гривень / 37. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2021 року по цивільній справі №235/8095/20, яке набрало законної сили 17 березня 2023 року, встановлено: «Позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] : - заборгованість з нарахованої, але не виплаченої при звільненні заробітної плати за грудень 2019 року - липень 2020 року в сумі 78253 (сімдесят вісім тисяч двісті п`ятдесят три) гривні 81 копійка (сума визначена вже з урахуванням проведених утримань податків з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів); - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.12.2020 року по 15.02.2021 року (включно) в сумі 23093 (двадцять три тисячі дев`яносто три) гривні 82 копійки (сума визначена без урахування утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів). В іншій частині позову відмовити.». Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається із виписки руху коштів, 04 жовтня 2022 року ТОВ «Краснолиманське» здійснило повний розрахунок з позивачем щодо виплати заборгованості (а.с. 4). Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 16.02.2021 року до 16.08.2021 року у сумі 84 224, 52 грн. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені уст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, що є законною вимогою, період, за який з відповідача на користь позивача має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, має становити з 16.02.2021 по 16.08.2021 рік (в межах шести місячного строку), тобто в межах заявлених позовних вимог, що узгоджується з ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України. Встановлений статтею 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Подібні за змістом висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18. Період не сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 16.02.2021 по 04.10.2022 року, при цьому позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в межах строку встановленого ст. 117 КЗпП, тобто лише за період з 16.02.2021 року по 16.08.2021 року в сумі 84 224,52 грн. (124 дня). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved