Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ) про поділ майна подружжя - квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 січня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований у міському відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №131, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2022 року шлюб між сторонами було розірвано. За час проживання у шлюбі та ведення спільного господарства з Відповідачем, [PERSON] 11.07.2012 року за спільні кошти була придбана квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира складається з 2 кімнат, загальною площею 75,30 кв. м., житловою площею 38,70 кв. м. Загальна вартість нерухомого майна, тобто квартири складала 353 228 грн. Таким чином, загальна ціна позову складає 353 228 грн. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вказана квартира належить на праві власності [PERSON] . Незважаючи на те, що квартира зареєстрована за [PERSON] , вона була придбана нами у шлюбі, а тому належить Позивачу та Відповідачу на праві спільної сумісної власності. Згоди про добровільний поділ майна, що є їх спільною сумісною власністю як подружжя, між ними не досягнуто. Відповідач відмовляється в добровільному порядку вирішити питання про поділ квартири. Посилаючись на викладене, позивач просить суд: Визнати спільною сумісною власністю сторін: [PERSON] та [PERSON] квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 75,30 кв. м., житловою площею 38,70 кв. м.; В порядку поділу майна подружжя виділити [PERSON] в особисту приватну власність частин квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 75,30 кв. м., житловою площею 38,70 кв. м. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05 січня 2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позову. На виконання вимог ухвали суду 10 січня 2023 року представником позивача було подано заяву про усунення недоліків та долучив квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 11 січня 2023 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Справу призначено до підготовчого засідання. Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву У відзиві від 06 березня 2023 року відповідач зазначив, що він не погоджується з позовними вимогами Позивача, вважає що Позивачем обрано неналежний спосіб судового захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволені позову з огляду на наступне. Позивач заявляє позовну вимогу про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири за адресою: [ADDRESS] та виділення Позивачу в особисту приватну власність в порядку поділу майна подружжя частини спірної квартири. Відповідач звертає увагу суду, що спірна квартира є неподільною річчю, відповідно, виділ в особисту приватну власність Позивачу частки у розмірі є неможливим. Спірна квартира є двокімнатною квартирою в багатоквартирному житловому будинку і є неподільною, оскільки не може бути поділена без втрати її цільового призначення. Позивачем не надано жодних доказів, зокрема, щодо технічної можливості виділу частки, яку Позивач просить визнати, у розмірі частини спірної квартири. Позивач не заявила вимогу про присудження їй грошової або іншої матеріальної компенсації вартості її частки. Отже, обраний Позивачем спосіб судового захисту є неналежним, оскільки поділ спірної квартири шляхом виділу частки у розмірі в особисту приватну власність є неможливим через неподільність спірної квартири. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Крім того, Позивач змінила своє прізвище на дошлюбне, що встановлено в рішенні Деснянського районного суду м. Києва у справі №754/7005/22, на « [PERSON] », тому Відповідачу не зрозуміло, чому Позивач звертається до суду під прізвищем « [PERSON] ». Відповідач звертає увагу суду на те, що пропустив строк на подачу відзиву через те, що згідно медичної Виписки в період з 11.01.2023 до 17.02.2023 знаходився на лікуванні в м. Трускавець. З 17.02.2023 Відповідач перебуває у м. Львів у відпустці, пов`язаній з лікуванням після отриманих травм під час виконання бойових обов`язків, тому були складності із підготовкою Відзиву через сильні головні болі та постійні запаморочення. Враховуючи викладене, Відповідач просить суд визнати причини пропуску строку на подачу Відзиву поважним та доучити до матеріалів справи Відзив разом із долученими до нього доказами. Представником позивача, адвокатом Галич О.М. 12.04.2023 року через підсистему електронний суд надійшла відповідь на відзив. Відповідно до якого наполягали на задоволені позову в повному обсязі. Представником відповідача, адвокатом Колесніковою Ю.Е. 19.04.2023 року через підсистему електронний суд надійшло заперечення на відповідь на відзив. Відповідно до якого Відповідач не погоджується з аргументами, викладеними Позивачем у відповіді на відзив, вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Призначено справу до судового розгляду по суті. Протягом судового розгляду представник Позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволені. Протягом судового засідання представник Відповідача позовні вимоги не визнала та заперечувала на їх задоволені. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Судом встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 січня 2005 року, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва 24 жовтня 2022 року. Прізвище [PERSON] після розірвання шлюбу змінено на дошлюбне « [PERSON] ». У період шлюбу 11.07.2012 року сторонами була придбана квартира за адресою:[ADDRESS] , загальною площею 75,30 кв. м., житловою площею 38,70 кв. м. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі договору купівлі - продажу, 25.06.2012 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О., 11.07.2012 року за відповідачем здійснено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру за адресою:[ADDRESS] . Загальна вартість нерухомого майна, двокімнатної квартири становила 353 228 гривень. Згідно ст. 57 СК України, 1. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. 2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. 3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. 4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. 5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. 6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно із ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 2 статті 184 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно з ч.1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки і майна, що є у спільній сумісній власності, і в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Цією ж статтею ЦК України передбачено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 364 цього ж кодексу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Як роз`яснює Постанова Верховного Суду від 3.10.2018 року у справі №755/1525/15-ц (провадження №61-24518св18) за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Як передбачає ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.3, ч.1, ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як зазначає п.п.2, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Суду не надано доказів наявності між сторонами домовленості або шлюбного договору, які б визначали нерівність їх часток у спільному сумісному майні подружжя, а отже слід виходити з того, що частки подружжя у праві власності на квартиру є рівними. Отже на підставі оцінки викладених у позовній заяві аргументів і наданих позивачем доказів та вищенаведених законодавчих норм суд визнає обґрунтованими і доведеними вимоги позивача про поділ майна подружжя. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved