Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

16.03.2023р. [PERSON] , через свого представника адвоката Атаманюка В.М., звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що 31 серпня 2010 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. У шлюбі у них народилася двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Через погіршення відносин у сім`ї, рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24.11.2022р. шлюб між сторонами було розірвано. Після припинення шлюбних відносин, малолітні діти залишились проживати разом з матір`ю та перебувати на її утриманні. [PERSON] займається вихованням своїх дітей, постійно слідкує за станом їхнього здоров`я, розвитком, навчанням, піклується про них та забезпечує всім необхідним. Діти мають більшу прив`язаність до матері та кращий психологічний контакт з нею. Оскільки постійне перебування сина та доньки разом з матір`ю відповідає найкращим інтересам дітей, представник позивача просив визначити місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] разом з [PERSON] . В підготовче засідання [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися. Згідно заявленого в позовній заяві клопотання, просили розглянути справу за їхньої відсутності. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач в підготовче засідання не з`явився. 08.05.2023р. подав до суду письмову заяву в якій зазначив позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та не заперечує проти їхнього задоволення. Справу просив розглядати за його відсутності. Представник третьої особи також подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Також зазначила, що висновок щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ними підтримується. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З`ясувавши позицію сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи та давши оцінку зібраним доказам, суд прийшов до наступного висновку. Пунктом 1 ч.2 ст. 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Частинами 3, 4 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до частини першої та четвертої статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даній справі знайшли своє підтвердження в повному обсязі. Виходячи з вищезазначеного, суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин та повного визнання позову відповідачем, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає за можливе задовольнити їх в повному обсязі виходячи з наступного. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.08.2010 року, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коломиї Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 346. Згідно свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , сторони є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.11.2022р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Довідкою про склад сім`ї, виданою ОСББ «Леонтовича 20» підтверджується проживання малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно характеристики, наданої директором Коломийського індустріально-педагогічного коледжу, [PERSON] працює у вказаному навчальному закладі на посаді секретаря-друкарки з 2007 року. За період роботи проявила себе з позитивної сторони. До своєї роботи відноситься відповідально та старанно. Вимоглива до себе та до виконання поставлених завдань. За характером спокійна, ввічлива, користується повагою та авторитетом серед колективу. Дбайлива матуся, яка з великою та щирою любов`ю ставиться до своїх дітей. Згідно характеристики, наданої головою ОСББ «Леонтовича 20», за місцем проживання [PERSON] проявила себе виключно з позитивного боку. Скарг від сусідів на неї не надходило. Завжди готова прийти на допомогу, працьовита та товариська. Бере активну участь в громадських зборах і необхідних роботах, що проводяться на території будинку. Проживає разом з дітьми, які виховані, завжди чисто одягнені та доглянуті. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини третьої і четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку затвердженого рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради №34 від 28.02.2023р. вбачається, що після розлучення батьків [PERSON] та [PERSON] проживають разом з мамою [PERSON] і перебувають на повному її утриманні. Батько дітей зареєстрований за однією з ними адресою, але фактично не проживає. Для повноцінного виховання та проживання малолітніх дітей матір`ю створено належні умови. [PERSON] навчається в 5 класі, а [PERSON] навчається в 2 класі Коломийської філії №6 імені Героя України Тараса Сенюка Коломийського ліцею №9. Діти завжди доглянуті, охайні та готові до уроків, забезпечені всім необхідним. Комісія з питань захисту не виявила причин, які б перешкоджали матері займатися вихованням своїх дітей. Врахувавши наведене, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з мамою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Отже, судом в даній справі встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами їх неповнолітні діти залишилися проживати з матір`ю (позивачкою), мати створила належні умови для виховання та розвитку дітей, приділяє їм належну увагу, доглядає та підтримує їх, займається та допомагає в навчанні, забезпечує матеріально та турбується про них. У дітей з матір`ю гарні взаємовідносини, вони прихильні до позивача, в родині панує гармонія та взаєморозуміння. Таким чином, виходячи із найкращих інтересів дітей, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, а також те, що [PERSON] не заперечує проти визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та вважає за можливе задовольнити їх в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved