Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визначити місце проживання дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за місцем проживання матері, [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 28.09.2011 року уклала з відповідачем шлюб, який був зареєстрований за григоріанським календарем, у шаріатському суді Дубая , шаріатським суддею Хасан АбдельазізМуснад, свідчення про шлюб № 1430/М/2011. У шлюбі у сторін народились діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивачка та відповідач остаточно припинили шлюбні відносини, позивачка подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу, але рішення про розірвання шлюбу ще не постановлено. Діти залишилися проживати разом з позивачкою в [ADDRESS] , що підтверджується довідками з місця навчання дітей та довідкою з місця проживання. 10.12.2021 року Московським районним судом м. Харкова винесено рішення про стягнення з відповідача на користь відповідача аліментів на утримання дітей. Спору, щодо визначення місця проживання дітей разом з позивачкою не було, але через бойові дії в м. Харкові, позивачка була вимушена з дітьми отримати тимчасовий притулок, та планує повернутися до міста одразу після закінченні бойових дій. Зараз позивачка самостійно займається вихованням, навчанням та оздоровленням дітей, з нею у дітей слався тісний емоційний зв`язок. Відповідач, навпаки, не бере участі у вихованні та розвитку дітей. Позивачка ніколи не чинила відповідачу перепон у спілкуванні з їхніми дітьми. З урахуванням викладено, просить суд визначити місце проживання дітей разом із нею. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 31.01.2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 02.02.2023 року представником позивача - адвокатом Заруцьким Р.М. через канцелярію суду подана заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.02.2023 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 21.02.2023 року від директора Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради - Малько О.П. надійшов Висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] та пояснення, відповідно до яких підтримує позовні вимоги [PERSON] , у зв`язку з тим, що вона виконує свої батьківські обов`язки, створила належні умови для проживання та розвитку дітей, а також просить розглядати справі без участі представника органу опіки та піклування. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15.03.2023 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Заруцький Р.М. підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, проти винесення заочного рішення не заперечували. На уточнюючі запитання суду, позивачка відповіла, що проживає разом з дітьми у Швеції, куди поїхала у зв`язку з військовими діями у м. Харкові. Їй у Швеції надали квартиру для проживання та уряд надає грошову допомогу, про що були надані довідки. Цієї допомоги їй вистачає на утримання дітей. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду пояснення, відповідно до яких підтримує позовні вимоги [PERSON] , у зв`язку з тим, що вона виконує свої батьківські обов`язки, створила належні умови для проживання та розвитку дітей, а також просить розглядати справі без участі представника органу опіки та піклування. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні поштові конверти з відміткою про відсутність адресату за адресою, зазначеною в позовній заяві, що свідчить про належне його повідомлення, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Відзив на позов не подав. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд ухвалив провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони знаходяться у шлюбі, який був зареєстрований за григоріанським календарем, у шаріатському суді Дубая , шаріатським суддею Хасан Абдельазіз Муснад, Свідчення про шлюб № 1430/М/2011. Із заявою про розірвання шлюбу позивачка звернулась до суду ще у жовтні 2021 року, однак внаслідок військових дій справа була передана до Октябрьского районного суду м. Полтави та до сих пір не вирішена. Від шлюбу подружжя мають дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіює перекладу з англійської на українську мову свідоцтво про народження. Згідно копій довідок про реєстрацію місця проживання, малолітні діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані та мешкають за адресою: [ADDRESS] разом із своєю матір`ю, позивачкою у справі - [PERSON] . Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Суду надано висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 20.02.2023 року щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] . Згідно довідок наданих з місць навчання та виховання дітей, батько участі у вихованні та навчанні дітей не приймає, не відводить їх до садочка та до школи, не приймає участь у батьківських зборах, натомість усім цим займається мати. Батько у добровільному порядку дітей не утримує, тому позивачка змушена була звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, на підставі чого Московським районним судом м. Харкова від 10.12.2021 року був виданий судовий наказ про стягнення з батька аліментів на утримання дітей. Також, відповідно до довідки з Комітету у справах сім`ї молоді та спорту по Немишлянському району м. Харкова від 13.07.2017 року № 131, [PERSON] та її сім`я у складі 4 дітей перебувають на обліку у банку даних багатодітних родин. Термін дії прав на пільги, що передбачені законодавством для таких сімей до 16.08.2024 року. Відповідно до повідомлень про надання державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям [PERSON] отримує соціальну допомогу. Відповідно до матеріалів справи, позивачка на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває та до кримінальної відповідальності не притягувалась. Відповідно до довідки Консульства України в м. Дубай ОАЕ від 21 березня 2013 року № 505/25 [PERSON] , [INFO] є громадянкою України. Згідно довідки Посольства України в Арабській республіці Єгипет від 21.11.2016 року № 6163/536-87 [PERSON] , [INFO] є громадянкою України. Згідно довідки Посольства України в Арабській республіці Єгипет від 21.11.2016 року № 6163/536-88 [PERSON] , [INFO] є громадянином України. З висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 20.02.2023 року № 69 вбачається, що малолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , мешкають разом з матір`ю, [PERSON] за адресю: [ADDRESS] , де створені всі умови для проживання та всебічного розвитку дітей. [PERSON] матеріально забезпечена, на обліку в наркологічному та психіатричному диспансерах не перебуває, в повному обсязі виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання, лікування та утримання дітей. Батько дітей [PERSON] запрошувався на співбесіду до Департаменту, але не з`явився. Посилаючись на вказані обставини Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги інтереси малолітніх дітей, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки це відповідає інтересам дітей та вважає за доцільне визначити місце проживання дітей разом з матір`ю. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: approved