Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-04 00:00:00

Позивач 23.05.2022 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визнання права особистої приватної власності на майно, набуте за час шлюбу мотивуючи свої вимоги тим, що 27 березня 2019 року між ним та відповідачкою [PERSON] укладений шлюб, який був зареєстрований Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було зареєстровано шлюб, актовий запис № 347. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Проте спільне життя з відповідачкою не склалося через те, що у сторін виявились різні погляди на життя, а також на вирішення питань, що постають у їхньому сімейному житті. Шлюбні відносини між сторонами припинені та спільне господарство не ведеться. Шлюб існує тільки формально. Примирення між позивачем і відповідачем неможливе. Подальше їхнє спільне життя як подружися і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача та моральним устоям суспільства. Тому просив розірвати шлюб. Вказав, що за час перебування в шлюбі було придбано наступне нерухоме майно: - трьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов договору купівлі -продажу квартири від 12.10.2019 року, покупцем є [PERSON] ; -однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов договору купівлі -продажу квартири від 05.11.2019 року, покупцем є [PERSON] . Позивач зазначає, що сам по собі факт придбання вказаного вище майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, придбані у шлюбі квартири набуті у власність позивачем в результаті відповідних правочинів купівлі-продажу належної йому нерухомості, за рахунок належних йому особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому позивач є її єдиним власником. Так, між 25.08.2019 р. позивачем [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір виключного права продажу (далі - Договір) згідно якого [PERSON] , іменований як «Замовник» мав намір продати свою особисту 4-х кімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] , іменована як «Виконавець» мала допомогти з продажом вказаної вище квартири та згідно п. 1.4. Договору зобов`язувалась за кошти, отримані від продажу квартири зазначеної в п.1.1. Договору - здійснити підбір та купівлю двох окремих квартир, що сумарно відповідатимуть сумі, зазначеній в п.1.2. Договору, а саме ціна продажу нерухомості від 900 000 грн. до 1 200 000 грн. «Виконавець» зобов`язувався у строк до 28.12.2019 року підібрати для покупця нерухомість 09.09.2019 року було укладено договір купівлі-продажу відповідно до умов якого [PERSON] (продавець) продав квартиру [ADDRESS] , а покупець [PERSON] купила та прийняла вказану квартиру у власність. Відповідно до умов договору купівлі-продажу, продаж здійснено за 931 650 грн. З коштів, отриманих від продажу позивачем придбано вищевказані спірні квартири, а саме: трьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов договору купівлі -продажу квартири від 12.10.2019 року придбано за 508 480 грн. Однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов договору купівлі -продажу квартири від 05.11.2019 року придбано за 227 100 грн. Після придбання вказаних об`єктів нерухомості між позивачем та ФОП [PERSON] складено Акт прийому-передачі виконаних робіт, згідно яких ФОП [PERSON] здійснила підбір та купівлю зазначених квартир. Оскільки вказані квартири придбані за особисті кошти позивача, а відповідачка у вказаний період шлюбу не мала фінансової можливості здійснювати такі правочини, просив розірвати шлюб та визнати вказані квартири в силу ч.1 ст.57 СК України особистою власністю [PERSON] . Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 25.05.2022 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Відповідач заперечувала доводи первісного позову та звернувся із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Черкаської міської ради про розірвання шлюбу, зміну прізвища, визначення місця проживання дитини та поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 14.11.2022 року зустрічну позовну заяву відповідачки [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Черкаської міської ради про розірвання шлюбу, зміну прізвища, визначення місця проживання дитини та поділ спільного майна подружжя прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, визнання права особистої приватної власності на майно, набуте за час шлюбу. [PERSON] у зустрічній позовній заяві вказувала, що не визнає первісний позов. Вказувала, що задоволенню підлягає лише вимога [PERSON] про розірвання шлюбу. У зв`язку збройною агресією російської федерації проти України, [PERSON] з двома дітьми тимчасово перебуває в Австрії, а відповідач проживає в Черкасах. Скориставшись тимчасовою відсутністю позивача під час військових дій відповідач звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та визнання права особистої приватної власності на майно набуте за час шлюбу. До виїзду в Австрію позивач з дітьми проживала в квартирі [ADDRESS] , за місцем реєстрації її з дітьми місця проживання. 27 березня 2019 року між ним та відповідачкою [PERSON] укладений шлюб, який був зареєстрований Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 347. Від шлюбу позивач з відповідачем мають малолітню дитину - сина [PERSON] [INFO] . У позивачки є ще одна дитина - син [PERSON] , [INFO] . Діти проживають разом з [PERSON] та повністю перебувають на її утриманні. Позивач за зустрічним позовом вважає за необхідне, на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України, постановити рішення про розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя є не можливим, а збереження шлюбу суперечить їх інтересам та їхньої спільної дитини, а також, а також інтересам старшої дитини позивача. Після розірвання шлюбу позивач просить відновити їй дошлюбне прізвище " [PERSON] " відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, а також у зв`язку із ухиленням відповідача від виконання обов`язку утримувати свою дитину в силу норм ст.148, 180 СК України просить суд змінити прізвище [PERSON] , з [INFO] на [INFO]З урахуванням віку дитини, її потреб, інтересів та усталеного способу життя який склався на момент вирішення справи, позивач вважає за доцільне визначити місце проживання спільної з відповідачем малолітньої дитини [PERSON] разом з нею, оскільки саме таке рішення відповідатиме в першу чергу інтересам самої дитини. Вважає, що перешкоди для визначення місця проживання дитини з матір`ю відсутні. Під час перебування у шлюбі сторонами набуто: - трьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов договору купівлі -продажу квартири від 12.10.2019 року придбано за 508 480 грн., право власності зареєстровано за [PERSON] . Позивачем [PERSON] надано нотаріальну згоду на придбання вказаної квартири. Меблі та побутова техніка у квартирі за адресою: [ADDRESS] : -кутовий диван на кухню, стіл, стільці вартістю - 5000грн. -кухня кутова вартістю - 16000 грн.; - холодильник вартістю - 14 000 грн.; - світлодіодна люстра вартістю - 1000 грн.; - електородуховка вартістю - 8000 грн.; - газововарочна панель вартістю - 6500 грн.; - передпокій вартістю - 5400 грн.; - світлодіодні світильники для стелі 3шт. вартістю - 1200грн.; - диван кутовий вартістю - 14000 грн.; - кондиціонер вартістю - 8000 грн.; - кругла світлодіодна люстра вартістю - 1500 грн.; - килим - 1200 грн.; - стіл письмовий вартістю - 3000 грн.; - стіл комп`ютерний - 4500 грн.; - два дитячих ліжка вартістю - 6000 грн.; - два дитячих матраци вартістю - 5000 грн.; - дитячий килим вартістю - 3270 грн.; - кругла світлодіодна люстра вартістю - 1000 грн.; - ліжко двоспальне вартістю - 9000 грн.; - шафа-купе вартістю - 7000 грн.; - дві тумбочки вартістю - 2000 грн.; - телевізор плазмовий вартістю - 13000 грн.; - кругла світлодіодна люстра вартістю - 1000 грн. -однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов договору купівлі -продажу квартири від 05.11.2019 року придбано за 227 100 грн. Право власності зареєстровано за [PERSON] . Відповідач [PERSON] надав нотаріальну згоду на придбання вказаної квартири. Меблі та побутова техніка у квартирі за адресою: [ADDRESS] : - передпокій вартістю - 5400 грн.; - пральна машина вартістю - 6500 грн.; - унітаз вартістю - 2200 грн.; - ванна вартістю - 4000 грн; - умивальник вартістю - 2000 грн.; - бойлер вартістю - 4700 грн.; - дзеркало з підвісною полкою вартістю - 1000 грн.; - плита газова з духовкою вартістю - 4500 грн.; - холодильник вартістю - 1200 грн.; - стіл вартістю - 3500 грн.; - кухонні меблі вартістю - 4000 грн.; - люстра вартістю - 1300 грн.; - диван кутовий вартістю - 7000 грн.; - комод вартістю - 1200 грн.; - тумбочка вартістю - 1400 грн.; - шафа вартістю - 3800 грн. Крім того, відповідач [PERSON] має кошти на рахунках в AT КБ «Приватбанк». Проте дані щодо сум грошових коштів, номерів рахунків, дати укладення та строку дії позивачу не відомі. В період спільного сімейного проживання відповідач працював за кордоном далекобійником, за що отримував заробітну плату, яку на потреби сім`ї не витрачав, окрім будівельних матеріалів та ремонтних робіт у вищезазначених квартирах. Однак, розмір заробітної плати, яку відповідач отримував в іноземній валюті позивачу не відомий, проте вказані кошти є спільними коштами подружжя, які підлягають розподілу між сторонами. Однокімнатну квартиру [ADDRESS] Відповідач [PERSON] в односторонньому порядку здає в оренду з 01.11.2021 р. за що отримує орендну плату в розмірі 4000,00 грн. за місяць, що є спільними коштами подружжя, які використовує на власні потреби, а не на свою сім`ю, про що свідчить договір оренди квартири (будинку) приватної особи від 01.11.2021 р. та квитанції про оплату оренди. Вказані кошти також підлягають розподілу між сторонами. Стосовно поділу спільно набутого майна сторони не можуть дійти згоди, у зв`язку із чим позивач змушений звернутись до суду із відповідним позовом. За таких обставин, просила зустрічний позов задовольнити, шлюб розірвати, [PERSON] , відновити її дошлюбне прізвище - [PERSON] , змінити прізвище сину [PERSON] , [INFO] з « [INFO] » на [INFO] та нести зміни в актовий запис № 2576 від 14 грудня 2019 року по Черкаському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Визначити місце проживання малолітньої дитини, - [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю, - [PERSON] . Просила суд визнати право спільної сумісної власності на зазначені дві квартири, меблі та побутову техніку, кошти на рахунках в AT КБ «Приватбанк», заробітну плату відповідача, що отримана за кордоном в іноземній валюті та орендну плату за однокімнатну квартиру. З урахуванням інтересів позивача [PERSON] та дітей, беручи до уваги вище зазначені обставини, позивач при вирішенні спору про поділ майна просила суд відступити від засади рівності часток подружжя та в порядку поділу майна виділити позивачу [PERSON] трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] разом з меблями і побутовою технікою, що знаходились у ній. У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] повністю заперечував проти задоволення зустрічного позову, крім вимоги про розірвання шлюбу. Зазначив, що оскільки батьки мають рівні права щодо своїх дітей (ч.1 ст.24 Конституції України) незалежно від того, з ким із них проживають діти, для зміни прізвища дитини необхідна згода обох батьків. Прізвище дитині, згідно ст. 145 СК України, присвоюється при вчиненні запису акта про народження. Згідно ч. 1 ст.295 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на власний розсуд змінити своє прізвище та (або) власне ім 'я, та (або) по батькові. Тому, заперечував відносно вимоги про зміну прізвища свого сина з [INFO] на [INFO] адже вважає, що не варто приймати дане рішення без урахування думки самої дитини, так як при досягненні сином шістнадцяти років - він сам зможе визначитись із обранням собі прізвища. Щодо визначення місця проживання дитини, вказав, що так як [PERSON] разом із дітьми проживає в Австрії, складення висновку уповноваженими особами Органу опіки та піклування буде ускладнено. Щодо вимоги про визнання спільною сумісною власністю двох квартир, заперечував з підстав, зазначених у первісному позові, оскільки вказані квартири придбані за особисті кошти позивача за первісним позовом [PERSON] , а відповідачка у вказаний період шлюбу не мала фінансової можливості здійснювати такі правочини, тому обидві квартирі, в тому числі право власності на яку зареєстрована за [PERSON] ( [ADDRESS] ) є особистою власністю [PERSON] . Щодо вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя меблів та побутової техніки, зазначив, що до укладення шлюбу із [PERSON] було придбано наступне майно: Диван вартістю 2 500,00 грн. був придбаний у 2013 (товарний чек від 11.10.2013), Ліжко двоспальне вартістю 5 400,00 грн., розміром 2.0 на 1.8 класика, дуб венге та матрац Ерsilon придбано у 2014 (квитанція від 17.02.2014); Телевізор плазмовий вартістю 4 299,00 грн., придбаний на сайті Rozetka у 2016 (замовлення № 49333457); холодильник Іndesit придбаний згідно гарантійного документу 14.03.2016; пральна машина Zanussi ZWSE7100VS вартістю 5396,00 грн., придбана на сайті Rozetka у 2016 (замовлення № 57434325); два письмових столи Rondi Сильвер 120 коричневий (1410197904) вартістю 1340,00 грн, придбаний на сайті Rozetka у 2016 (замовлення № 65965008); Пилосос для сухого прибирання вартістю 1499,00 грн., придбаний на сайті Rozetka у 2017 (замовлення № 89064538); Крісло Rondi Афіна РL ordf black вартістю 1790,00 грн., придбане на сайті Rozetka у 2016 (замовлення № 67323768); Стілець примтекс плюс ISO black СZ-3 вартістю 348 грн., придбаний на сайті Rozetka у 2016 (замовлення № 67323768). Всі ціни на вказані вище меблі та побутову техніку [PERSON] підтверджені належним чином згідно квитанцій, що додаються до даного відзиву. Однак, [PERSON] описуючи у зустрічній позовній заяві меблі та побутову техніку перевищила їх вартість. Вказані вище меблі та побутова техніка не являється спільною сумісною власністю подружжя, адже була придбана за довго до укладення шлюбу за особисті кошти [PERSON] . Щодо визнання заробітної плати [PERSON] спільною сумісною власністю вказував, що з березня 2022 року [PERSON] і [PERSON] не проживають разом. Починаючи з 2019 і по березень 2022 всі кошти, які отримував [PERSON] він витрачав в інтересах сім`ї, зокрема на побутову техніку і косметичний ремонт. І тому вимога [PERSON] про визнання спільною сумісною власність подружжя заробітну плату [PERSON] , а саме: з 27.03.2019 і по день постановлення рішення - є необґрунтованою, адже сторони не ведуть спільне господарство і не проживають разом із березня 2022. Щодо вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя коштів від орендної плати за квартиру [ADDRESS] з 01.11.2021 по день постановлення рішення, вказував, що термін оренди закінчився 01.11.2022 року. Враховуючи, що сторони не ведуть спільне господарство з березня 2022 року, кошти отримані з орендної плати були витрачені на оплату комунальних послуг до закінчення терміну оренди. Кошти, які були отримані із орендної плати за період з листопада 2021 по березень 2022 використовувались виключно в інтересах сім`ї на купівлю продуктів харчування, речей, оплату комунальних послух квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на квартиру за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження цього до матеріалів справи додаються дублікати платіжок по оплаті комунальних послуг, що були оплачені [PERSON] з особистого карткового рахунку. Заперечував проти відступу від засад рівності часток та виділення у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] , оскільки вказана квартира була придбана за особисті кошти [PERSON] і вона не може бути визначена майном [PERSON] так як відсутні правові підстави вважати таку нерухомість як спільну часткову власність, а отже не підлягає її розподілу. Крім того, доводи [PERSON] щодо відступлення від засад рівності часток майна при його поділі зводяться лише до проживання дитини разом із нею, що не є достатнім для прийняття їх до уваги при вирішення питання щодо збільшення частки майна. Просив відмовити у задоволенні зустрічного позову та стягненні судових витрат у вигляді правової допомоги адвоката, який надавав правову допомогу [PERSON] в розмірі 40 000 грн., вказуючи на неспівмірність розміру витрат з обсягом виконаної роботи та складністю справи. В частині розірвання шлюбу просив позов задовольнити. У відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] просила задовольнити зустрічний позов. Вказувала, щодо зміни прізвища дитини - у цьому випадку логічним буде застосування загального правила сімейного законодавства, яке вказує на те, що під час вирішення даного питання беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків відносно дитини. Усі обов`язки по утриманню та вихованню дитини виконує [PERSON] , якою дитині було створено усі необхідні умови для здорового фізичного та морального розвитку, духовного збагачення, а також забезпечено належне медичне обслуговування. Також, необхідно зазначити в позовній заяві про те, що зміна прізвища дитини ніяким чином не впливає на законні права, інтереси та обов`язки другого з батьків щодо дитини. Оскільки [PERSON] із своїм сином не зберігає близьких стосунків, не бере участь у вихованні сина, а тому необхідно [PERSON] , змінити прізвище з [INFO] на [INFO]З моменту укладення шлюбу до народження дитини позивач [PERSON] , як мати дитини, була вагітною та займалась веденням домашнього господарства, а після народження дитини здійснювала догляд за дитиною при цьому поєднуючи його з ведення домашнього господарства. Саме такі причини відсутності самостійного заробітку позивача в розумінні ст. 60 СК України є поважними й підтверджуються достатніми, належними й допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, а тому доходи [PERSON] та набуте у шлюбі майно є спільною власністю подружжя. Дві спірних квартири були придбані за спільні кошти подружжя, що підтверджується наданими іншим із подружжя нотаріальної заяви- згоди на придбання квартири у спільну сумісну власність, а тому також є спільною власністю подружжя. Просила врахувати, що ринкова вартість спільного майна подружжя (квартир) значно вища на день складення висновків та звернення до суду. Меблі та побутова техніка, заробітна плата та орендна плата також придбані, а кошти зароблені [PERSON] в період шлюбу, а тому підлягають поділу в силу ст.60 СК України між подружжям. Розмір правової допомоги відповідно до договору про надання правової допомоги та квитанції до прибуткового касового ордеру складає 40 000 грн., які сторона [PERSON] просить стягнути з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , також просить стягнути сплачений судовий збір. Просила задовольнити вимоги за зустрічним позовом у повному обсязі. У запереченні на відповідь на відзив представник позивача за первісним позовом вказував на необґрунтованість доводів відповідачки щодо невиконання батьком своїх обов`язків відносно сина. Вказував, що відповідач є водієм- далекобійником, отже в силу професії може перебувати значний час у робочих відрядженнях. Водночас, весь свій вільний час [PERSON] приділяв сину, всі заробітки витрачав на потреби сім`ї, відтак покладати в обґрунтування вимог щодо зміни прізвища дитини такі доводи є невірним. Зазначив, що на виконання рішення суду про стягнення аліментів, позивач [PERSON] своєчасно сплачує аліменти, заборгованість відсутня по даному виду виплат. Щодо вимог про визнання квартир спільною сумісною власністю заперечував, зазначив, що квартири набуті за особисті кошти [PERSON] , отже презумпція права спільної сумісної власності на таке майно в даному випадку не діє. Наполягав на доводах, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву відносно поділу орендної плати, доходів [PERSON] та стягнення правової допомоги в розмірі 40 000 грн, оскільки адвокатом в детальному описі робіт не зазначено витрачений час по кожному із пунктів переліку. Просив відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог. Представник третьої особи Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Черкаської міської ради скерував до суду висновок органу опіки та піклування про відмову у визначенні місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] з матір`ю, оскільки батько погодився, щоб малолітній син проживав разом із матір`ю (тобто спір між батьками відсутній). Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 05.04.2023 року закрито підготовче провадження по справі. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Сучило А.О. позовні вимоги підтримав та просили їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити з мотивів, вказаних у відзиві на зустрічний позов. Проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матір`ю не заперечував. В подальшому, підтвердив, що меблі та побутову техніку сторони дійсно набули у шлюбі окрім меблів та побутової техніки, по яким були надані суду квитанції та накладні на їх придбання у 2016-217 роках, а саме: холодільник Іndesit, ліжко двохспальне розміром 2.0 на 1.8 класика, дуб венге, телевізор плазмовий та стіл коричневий. Також зазначив, що доходи позивача протягом 2019 року вказують на те, що він не міг придбати квартири за рахунок заробітної плати, отже залучав особисті кошти від продажу квартири, що належала йому на праві особистої власності. Відповідач [PERSON] та її представник - [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні. Просили задовольнити зустрічний позов, розірвати шлюб, визначити місце проживання дитини з матір`ю, обидві квартири визнати спільною сумісною власністю подружжя, відступити від засад рівності часток та виділити [PERSON] у власність трьохкімнатну квартиру, поділити меблі, заробітну плату та доходи від оренди майна. В судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що на виконання рішення суду про стягнення аліментів, позивач [PERSON] своєчасно сплачує аліменти, заборгованість по аліментам відсутня. Відповідачка [PERSON] не заперечувала проти виключення із поділу меблів та побутової техніки наступного майна: холодільник Іndesit, ліжко двохспальне розміром 2.0 на 1.8 класика, дуб венге, телевізор плазмовий та стіл коричневий, як такого, що набуте [PERSON] до шлюбу, інше майно просила поділити як спільну сумісну власність. Представник третьої особи Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Черкаської міської ради - Барабанщикова О.А. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимоги про зміну прізвища дитини з « [INFO] » на [INFO] », оскільки на момент розгляду справи обоє батьків мають прізвище [PERSON], отже така вимога є передчасною. Стосовно вимоги про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] з матір`ю, зазначила, що оскільки батько погодився, щоб малолітній син проживав разом із матір`ю, висновок служби не складався. В іншій частині позовних вимог покладалася на розсуд суду. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що є матір`ю відповідачки за первісним позовом [PERSON] . Зазначила, що протягом вагітності її донька [PERSON] разом із старшим сином - [PERSON] проживала з нею та своєю бабусею у двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Після пологів її чоловік разом з дитиною привіз до неї, маючи своє житло. Матеріально не допомагав, все для дитини купували вони самостійно. Позивача [PERSON] цікавили тільки гроші, тому він погодився на таку роботу за кордоном, хоча [PERSON] його відмовляла. Вона, як бабуся, вимушена була постійно брати відпустки, або відпрошуватись з роботи, щоб допомагати [PERSON] з дітьми, оскільки її чоловіка поряд не було. Відносини у родині погіршувались, в тому числі із-за поганого ставлення [PERSON] до старшої дитини [PERSON] . Перебуваючи по роботі за кордоном, [PERSON] практично не цікавився долею родини. Сторони фактично припинили сімейні стосунки в березні 2022, після чого з квартири, де зареєстрована [PERSON] з дітьми за адресою: [ADDRESS] [PERSON] почав вивозити меблі та техніку, яка була придбана за час шлюбу. Наразі, з травня 2022, [PERSON] перебуває з дітьми у Австрії у зв`язку із збройною агресією росії, вивозити їх допомагав [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення представників сторін, [PERSON] , свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в межах заявлених позовних вимог (ст.13 ЦПК України), установив наступне. Судом встановлено, що 27 березня 2019 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладений шлюб, який був зареєстрований Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було зареєстровано шлюб, актовий запис № 347. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] [INFO] . В ході розгляду справи судом з`ясовано, що шлюбні відносини між сторонами припинені внаслідок різних поглядів на життя, спільне господарство не ведуть, сторони обопільно підтвердили, що разом не проживають з березня 2022, збереження сім`ї вважають не можливим. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позивач та відповідачка наполягають на розірванні шлюбу. Таким чином, суд вважає доведеним, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі подружжя, тому шлюб необхідно припинити шляхом його розірвання. Після розірвання шлюбу відповідачу [PERSON] прізвище змінити на дошлюбне - [PERSON] . Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 31.08.2021 року у справі 712/1686/22 позов [PERSON] задоволено частково стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти, на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15 лютого 2022 року та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з [PERSON] , аліменти, на утримання дружини [PERSON] , в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до [INFO] , починаючи з 15 лютого 2022 року, стягнуто витрати, понесені на правову допомогу. Сторони в судовому засіданні підтвердили, що [PERSON] своєчасно виконує вказане рішення суду, заборгованість по аліментам відсутня. В ході розгляду справи було з`ясовано, що в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали два об`єкти нерухомого майна, а саме: - трьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов договору купівлі -продажу квартири від 12.10.2019 року, покупцем є [PERSON] ; -однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов договору купівлі -продажу квартири від 05.11.2019 року, покупцем є [PERSON] . Судом було встановлено та підтверджено сторонами в судовому засіданні, що спільне господарство вони не ведуть, разом не проживають з березня 2022. Отже, вказані дві квартири придбані в період шлюбу. З матеріалів справи вбачається, що 25.08.2019 р. між позивачем [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір виключного права продажу (далі - Договір) згідно якого [PERSON] , іменований як «Замовник» мав намір продати свою особисту 4-х кімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] , іменована як «Виконавець» мала допомогти з продажом вказаної вище квартири та згідно п. 1.4. Договору зобов`язувалась за кошти, отримані від продажу квартири зазначеної в п.1.1. Договору - здійснити підбір та купівлю двох окремих квартир, що сумарно відповідатимуть сумі, зазначеній в п.1.2. Договору, а саме ціна продажу нерухомості від 900 000 грн. до 1 200 000 грн. «Виконавець» зобов`язувався у строк до 28.12.2019 року підібрати для покупця нерухомість 09.09.2019 року було укладено договір купівлі-продажу відповідно до умов якого [PERSON] (продавець) продав квартиру [ADDRESS] , а покупець [PERSON] купила та прийняла вказану квартиру у власність. Відповідно до умов договору купівлі-продажу (п.7 договору), продаж здійснено за 931 650 грн. Як зазначає позивач [PERSON] , з коштів, отриманих від продажу ним придбано вищевказані спірні квартири, а саме: трьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов договору купівлі -продажу квартири від 12.10.2019 року придбано за 508 480 грн. Однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов договору купівлі -продажу квартири від 05.11.2019 року придбано за 227 100 грн. Після придбання вказаних об`єктів нерухомості між позивачем та ФОП [PERSON] складено Акт прийому-передачі виконаних робіт, згідно яких ФОП [PERSON] здійснила підбір та купівлю зазначених квартир. [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій зокрема, вказувала, що дві спірні квартири були придбані за спільні кошти подружжя, що підтверджується наданими іншим із подружжя нотаріальної заяви- згоди на придбання квартири у спільну сумісну власність, а тому також є спільною власністю подружжя. Крім того, покупцем однокімнатної квартири виступила [PERSON] і право власності на однокімнатну квартира за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , тому вказане свідчить про те, що сторони набуваючи вказане майно у власність діяли в інтересах сім`ї. Також відповідач за первісним позовом [PERSON] вказує, що з моменту укладення шлюбу до народження дитини вона займалась веденням домашнього господарства, а після народження дитини здійснювала догляд за дитиною. Саме такі причини відсутності самостійного заробітку позивача в розумінні ст. 60 СК України є поважними й підтверджуються достатніми, належними й допустимими доказами. Аналізуючи зазначені доводи позивача відносно віднесення вказаних квартир до особистої власності та доводи відповідача, викладені в зустрічному позові, суд прийшов до наступного. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 12.10.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., позивач за первісним позовом [PERSON] набув право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.7 продаж квартири здійснено за 508 480, 00 грн., які продавець отримав від покупця до моменту підписання цього Договору. 12 жовтня 2019 року за [PERSON] зареєстроване право власності на вказану квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухомість. Відповідно до п.14 договору купівлі-продажу зазначеної квартири дружина покупця надала свою згоду на набуття ним вказаної квартири, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом ЧМНО Левицькою Е.А. 12.10.2019 року за реєстровим №10039. За змістом вищенаведеної заяви, яка наявна в матеріалах справи вбачається, що [PERSON] відповідно до ст.369 ЦК України надала згоду своєму чоловікові [PERSON] на купівлю за ціну та на умовах на його власний розсуд вказаної квартири. Вказана квартира буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купується моїм чоловіком під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., відповідачка за первісним позовом [PERSON] набула право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.7 продаж квартири здійснено за 227 100, 00 грн., які представник продавця отримав від покупця до моменту підписання цього Договору. 05 листопада 2019 року за [PERSON] зареєстроване право власності на вказану квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухомість. Відповідно до п.14 договору купівлі-продажу зазначеної квартири чоловік покупця надав свою згоду на набуття нею вказаної квартири, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом ЧМНО Левицькою Е.А. 05.11.2019 року за реєстровим №10469. За змістом вищенаведеної заяви, яка наявна в матеріалах справи вбачається, що [PERSON] відповідно до ст.369 ЦК України надала згоду своїй дружині [PERSON] на купівлю за ціну та на умовах на її власний розсуд вказаної квартири. Вказана квартира буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купується моєю дружиною під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя. За ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч.ч.2 і 4 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому відповідно до ст. 66 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-801 цс 16 та від 12.10.2016 року у справі № 6-846цс16. У правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, зазначено, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Посилання позивача [PERSON] , що придбання спірних квартир відбулося за його особисті кошти підтверджено документами в матеріалах справи, а саме укладенням 09.09.2019 року договору купівлі-продажу відповідно до умов якого [PERSON] (продавець) продав квартиру [ADDRESS] , а покупець [PERSON] купила вказану квартиру за 931 650 грн. В подальшому отриманий від продажу вказаної квартири дохід спрямований позивачем [PERSON] на придбання трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до умов договору купівлі -продажу квартири від 12.10.2019 року, вона придбана за 508 480 грн. Також, 05.11.2019 року була придбана однокімнатна квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до умов договору купівлі -продажу квартири її придбано за 227 100 грн. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за дружиною [PERSON] . Водночас, відповідно до нотаріальної заяви- згоди на придбання квартири у спільну сумісну власність, при укладенні вказаних правочинів інший з подружжя надав згоду на придбання вказаних квартир саме у спільну власність подружжя та за спільні кошти, тобто вказаною заявою сторони погодили набуття нерухомого майна у спільну власність, визначивши статус грошових коштів як таких, що використані в інтересах сім`ї. На думку суду, укладаючи вказані правочини хоча і за кошти, як вказує позивач [PERSON] , що є його особистими та отримані від продажу особистого майна, однак сторони обопільно скерували намір при придбанні даних квартир діяти в інтересах сім`ї та надали згоду одне одному на придбання нерухомості саме у спільну власність, що підтверджено наданими сторонами нотаріальними згодами при придбанні однокімнатної квартири, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] та наданою [PERSON] згодою на придбання у спільну сумісну власність трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Тобто, вказані дії свідчать про те, що сторони при оформленні правочину домовилися, що джерелом набуття цього майна є спільні кошти та спільна праця подружжя (незалежно від того, чи [PERSON] отримав вказані кошти від укладання правочину щодо продажу його власної квартири та незалежно від того, що [PERSON] не мала власного доходу та займалась домашнім господарством та доглядом за дитиною). За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] та трьохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу, при цьому частки кожного із подружжя є рівними. Щодо відступлення від засади рівності часток подружжя при виділенні у власність [PERSON] нерухомого майна- трикімнатній квартирі, за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Судом встановлено, що частки сторін є рівними та підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні, з огляду на те, що проживання дитини з позивачем, знаходження на її повному утриманні, невиконання батьком своїх обов`язків, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Крім того, суд враховує, що Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 31.08.2021 року у справі 712/1686/22 позов [PERSON] задоволено частково стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти, на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15 лютого 2022 року та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з [PERSON] , аліменти, на утримання дружини [PERSON] , в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до [INFO] , починаючи з 15 лютого 2022 року, стягнуто витрати, понесені на правову допомогу. Сторони в судовому засіданні підтвердили, що [PERSON] своєчасно виконує вказане рішення суду, заборгованість по аліментам відсутня. Інші обставини зазначені позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не дають підстави для відступу від засад рівності часток подружжя. Стосовно рухомого майна, зазначеного в зустрічній позовній заяві - побутової техніки, меблів тощо, позивач [PERSON] не ставить питання про його розподіл, водночас в судовому засіданні представник позивача не заперечував, що таке майно існувало на момент припинення шлюбних відносин. Позивач [PERSON] просила визнати за нею право спільної власності на меблі та побутову техніку, які придбані під час перебування у шлюбі з відповідачем та знаходиться у спірних квартирах, та виділити їй у власність меблі та побутову техніку, яка знаходиться в трикімнатній квартирі, за адресою: [ADDRESS] а саме: Меблі та побутова техніка: - кутовий диван на кухню, стіл, стільці вартістю - 5000 грн. - кухня кутова вартістю - 16000 грн.; - світлодіодна люстра вартістю - 1000 грн.; - електородуховка вартістю - 8000 грн.; - газововарочна панель вартістю - 6500 грн.; - передпокій вартістю - 5400 грн.; - світлодіодні світильники для стелі 3шт. вартістю - 1200грн.; - диван кутовий вартістю - 14000 грн.; - кондиціонер вартістю - 8000 грн.; - кругла світлодіодна люстра вартістю - 1500 грн.; - килим - 1200 грн.; - стіл письмовий вартістю - 3000 грн.; - стіл комп`ютерний - 4500 грн.; - два дитячих ліжка вартістю - 6000 грн.; - два дитячих матраци вартістю - 5000 грн.; - дитячий килим вартістю - 3270 грн.; - кругла світлодіодна люстра вартістю - 1000 грн.; - шафа-купе вартістю - 7000 грн.; - дві тумбочки вартістю - 2000 грн.; - кругла світлодіодна люстра вартістю - 1000 грн. - передпокій вартістю - 5400 грн.; - диван кутовий вартістю - 14000 грн.; - кондиціонер вартістю - 8000 грн.; Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно роз`яснень наданих у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ №11 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Суд враховуючи наявні в матеріалах докази, покази свідка та пояснення сторін в частині поділу вказаного рухомого вважає, що позивачем [PERSON] не спростовано презумпцію спільної сумісної власності такого майна, а тому, вважає необхідним визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] меблі та побутову техніку, яка станом на момент припинення шлюбних відносин знаходилася за адресою: [ADDRESS] : - кутовий диван на кухню, стіл, стільці вартістю - 5000 грн. - кухня кутова вартістю - 16000 грн.; - світлодіодна люстра вартістю - 1000 грн.; - електородуховка вартістю - 8000 грн.; - газововарочна панель вартістю - 6500 грн.; - передпокій вартістю - 5400 грн.; - світлодіодні світильники для стелі 3шт. вартістю - 1200грн.; - диван кутовий вартістю - 14000 грн.; - кондиціонер вартістю - 8000 грн.; - кругла світлодіодна люстра вартістю - 1500 грн.; - килим - 1200 грн.; - стіл письмовий вартістю - 3000 грн.; - стіл комп`ютерний - 4500 грн.; - два дитячих ліжка вартістю - 6000 грн.; - два дитячих матраци вартістю - 5000 грн.; - дитячий килим вартістю - 3270 грн.; - кругла світлодіодна люстра вартістю - 1000 грн.; - шафа-купе вартістю - 7000 грн.; - дві тумбочки вартістю - 2000 грн.; - кругла світлодіодна люстра вартістю - 1000 грн. Всього на суму 100 570 гривень. Меблі та побутова техніка яка станом на момент припинення шлюбних відносин знаходилася за адресою: [ADDRESS] : - передпокій вартістю - 5400 грн.; - пральна машина вартістю - 6500 грн.; - унітаз вартістю - 2200 грн.; - ванна вартістю - 4000 грн; - умивальник вартістю - 2000 грн.; - бойлер вартістю - 4700 грн.; - дзеркало з підвісною полкою вартістю - 1000 грн.; - плита газова з духовкою вартістю - 4500 грн.; - холодильник вартістю - 1200 грн.; - кухонні меблі вартістю - 4000 грн.; - люстра вартістю - 1300 грн.; - диван кутовий вартістю - 7000 грн.; - комод вартістю - 1200 грн.; - тумбочка вартістю - 1400 грн.; - шафа вартістю - 3800 грн. Всього на суму 50200 гривень. Виділивши в особисту приватну власність [PERSON] наступне рухоме майно (за адресою [ADDRESS] : - кутовий диван на кухню, стіл, стільці вартістю - 5000 грн. - кухня кутова вартістю - 16000 грн.; - світлодіодні світильники для стелі 3шт. вартістю - 1200грн.; - світлодіодна люстра вартістю - 1000 грн.; - електородуховка вартістю - 8000 грн.; - газововарочна панель вартістю - 6500 грн.; - кругла світлодіодна люстра вартістю - 1500 грн.; - килим - 1200 грн.; - стіл письмовий вартістю - 3000 грн.; - стіл комп`ютерний - 4500 грн.; - два дитячих ліжка вартістю - 6000 грн.; - два дитячих матраци вартістю - 5000 грн.; - дитячий килим вартістю - 3270 грн.; - кругла світлодіодна люстра вартістю - 1000 грн.; - шафа-купе вартістю - 7000 грн.; - дві тумбочки вартістю - 2000 грн.; - кругла світлодіодна люстра вартістю - 1000 грн. Всього на суму 73170 гривень. Виділивши в особисту приватну власність [PERSON] наступне рухоме майно за адресою [ADDRESS] : - передпокій вартістю - 5400 грн.; - пральна машина вартістю - 6500 грн.; - унітаз вартістю - 2200 грн.; - ванна вартістю - 4000 грн; - умивальник вартістю - 2000 грн.; - бойлер вартістю - 4700 грн.; - дзеркало з підвісною полкою вартістю - 1000 грн.; - плита газова з духовкою вартістю - 4500 грн.; - холодильник вартістю - 1200 грн.; - кухонні меблі вартістю - 4000 грн.; - люстра вартістю - 1300 грн.; - диван кутовий вартістю - 7000 грн.; - комод вартістю - 1200 грн.; - тумбочка вартістю - 1400 грн.; - шафа вартістю - 3800 грн. Виділити в особисту приватну власність [PERSON] наступне рухоме майно (за адресою [ADDRESS] ): - передпокій вартістю - 5400 грн.; - диван кутовий вартістю - 14000 грн.; - кондиціонер вартістю - 8000 грн.; Всього на суму 77600 гривень. Оскільки однокімнатна квартра за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя та була передана третім особам відповідно до договору оренди, що підтверджено сторонами в судовому засіданні, то і отриманий дохід є спільним та має бути розділений у відповідних частках. Якщо гроші від орендаря отримує в повному обсязі один з подружжя, в іншого виникає право вимоги щодо стягнення коштів відповідно до його частки в праві власності на таке майно. Водночас, в судовому засіданні не здобуто доказів наявності вказаного майна, яке підлягає поділу (кошти від орендної плати) на момент розгляду справи, навпаки, як зазначено позивачем та підтверджено наданими квитанціями, суми від орендної плати частково спрямовані на сплату комунальних платежів за квартиру, а частина коштів витрачалась на потреби сім`ї (в період з 27.03.2019 р. до березня 2022 року). Що стосується поділу заробітної плати, грошей на банківських рахунках [PERSON] відповідно до отриманої інформації АТ КБ «Приватбанк» від 08.02.2023, [PERSON] має відкриті рахунки, проте коштів, які обліковувались на депозитних або поточних рахунках та підлягали б поділу станом на момент розгляду справи (які внесені або набуті за період спільного сумісного проживання родини з 27.03.2019 по березень 2022 року) судом не встановлено. Отже в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо зміни прізвища спільної дитини сторін - [PERSON] , [INFO] з [INFO] на [INFO]Встановлено, що відповідач [PERSON] заперечує щодо зміни прізвища дитини та вказує, що відсутній факт його ухилення від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Згідно статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно ст.145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Батьки, які мають різні прізвища, можуть присвоїти дитині подвійне прізвище, утворене шляхом з`єднання їхніх прізвищ. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ч. ч. 3, 5 ст. 148 СК України у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Відповідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому під час розгляду справи судом не встановлено та позивачем належними і допустимими доказами не доведено факт невиконання відповідачем батьківських обов`язків щодо утримання та виховання дитини. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування вважала за недоцільне зміну прізвища малолітнього [PERSON] [INFO] , на [INFO] Крім цього, прізвище дитині, як зазначено у статті 145 СК України, присвоюється при вчиненні запису акта про народження. Реєстрацію прізвища дитині провадять органи РАЦС, коли між батьками досягнута про це згода. Прізвище присвоюється дитині на все життя. Оскільки батьки мають однакові права щодо своїх дітей незалежно від того, з ким із них проживають діти, то для зміни прізвища дитини потрібна згода обох батьків. Дати згоду на зміну прізвища без згоди другого з батьків можливо лише за наявності умов, коли створилися незвичайні обставини у житті дитини і якщо її інтереси вимагають зміни її прізвища. Посилання позивача на те, що малолітньому сину позивачки за зустрічним позовом, живучі за кордоном створюються незручності, оскільки його брат [PERSON] має інше прізвище та призводить до непорозумінь та труднощів у спілкуванні з оточуючими людьми, суд не може вважати незвичайними обставинами, що створилися у житті дитини. Також суд враховує і те, що твердження позивача про можливість виникнення в подальшому будь-яких непорозумінь чи труднощів, у зв`язку з тим, що прізвище матері також буде « [PERSON] » є нічим іншим як припущенням, що не може бути покладено в обґрунтування прийнятого рішення. Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не надано до суду доказів, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини, тому позов в цій частині є необґрунтованим та недоведеним, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить визначити місце проживання дитини разом із матір`ю. Під час судового розгляду встановлено, що після початку військової агресії російської федерації проти України та введення в Україні 24.02.2022р. воєнного стану, задля безпеки відповідачка [PERSON] разом дітьми, зокрема малолітнім [PERSON] , виїхали за кордон. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, після виїзду за кордон малолітній [PERSON] по теперішній час проживає разом з матір`ю за кордоном (Австрійська республіка). В судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Сучило А.О. не заперечував проти того, що дитина буде проживати з матір`ю. Представник органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Черкаської міської ради - стосовно вимоги про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] з матір`ю, зазначила, що оскільки батько погодився, щоб малолітній син проживав разом із матір`ю, висновок служби не складався. В іншій частині позовних вимог покладалася на розсуд суду. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з положеннями ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно із ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (ст.141 СК України). У ч.4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч.2). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.161 СК України). Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Відповідно до ч.4 ст.273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розмірі платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду від 14.09.2022р. у справі № 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22) зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. В постанові Верховного Суду від 14.02.2019р. в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». В постанові Верховного Суду від 28.04.2022р. у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21) зроблено висновок, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів». Відповідно до ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. За повідомлення матері дитини [PERSON] малолітній наразі перебуває на її утриманні, проживає разом з нею та братом у Австрійській республіці, відвідує дитячі гуртки, має необхідне харчування та медичне забезпечення. Оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, та враховуючи визнання позову батьком в цієї частині, суд приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю. Підсумовуючи вищевказані висновки, з урахуванням часткового визнання позову щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову. Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Водночас, стороною позивача за первісним позовом [PERSON] питання про стягнення судових витрат не ставиться, що підтвердив представник позивача [PERSON] в судовому засіданні. Водночас, відповідачка [PERSON] та її адвокат просили стягнути судові витрати. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, зважаючи на наведену норму, враховуючи розмір сплаченого позивачем за зустрічним позовом судового збору, пропорційно до розміру задоволених вимог з [PERSON] слід стягнути судовий збір в розмірі 7361,9 грн. за майнову вимогу про поділ майна та половину судового збору за дві немайнові вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини (496,20 грн.х 2%) у зв`язку з визнанням даних вимог [PERSON] , що разом складає 8354, 30 гривень. Що стосується витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачу за зустрічним позовом [PERSON] правничу допомогу надавав адвокат Голубчик Ігор Володимирович на підставі Ордеру про надання правничої (правової) допомоги від 12.09.2022 року та Договору про надання правничої допомоги від 09.02.2022 року, детального опису робіт до договору про надання правової допомоги. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №26, [PERSON] 09.09.2022 року сплачено адвокату Голубчику Ігорю Володимировичу 40 000 грн. за надання правничої допомоги. Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У своєму відзиві на зустрічну позовну заяву, представник відповідача [PERSON] - адвокат Сучило А.О. просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення судових витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 40 000,00 грн., вважаючи, що такі витрати є неналежно обґрунтованими та неспівмірними із складністю цієї справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Отже, сторона відповідача за зустрічним позовом скористалася своїм процесуальним правом, звернувшись до суду із запереченнями щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Суд, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача за зустрічним позовом про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40000,00 грн., заперечення та відзиву відповідача [PERSON] та його представника в контексті положення ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, вважає, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу є необґрунтованою. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009 року, справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014 року, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Приймаючи до уваги зазначене вище, суд вважає, що заявлений позивачем [PERSON] розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача за зустрічним позовом, з огляду на заперечення останнього, є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих послуг адвоката, а отже підлягає зменшенню до 20 000 гривень. З урахуванням того, що зустрічні позовні вимоги позивачки [PERSON] задоволені в розмірі орієнтовно 80 % від заявлених вимог, до стягненню з відповідача [PERSON] підлягає сума витрат на правову допомогу, яка є пропорційною до задоволених вимог в силу ст.141 ЦПК України (20 000 грн. х 80%), що складає 16 000 гривень

Outcome: partial