Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-04 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), в якій остання просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] , в якій остання зареєстрована та постійно проживає. Разом з нею у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Проте, як зазначає позивач, [PERSON] за місцем своєї реєстрації з 2009 року не проживає, участі в оплаті комунальних платежів не приймає, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 лютого 2022 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Митрофанову А.О. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року позовна заява [PERSON] залишена без руху та останній наданий строк для усунення недоліків. 17 травня 2022 року на адресу суду надійшла заява позивача про усунення недоліків разом з належним чином засвідченими копіями документів, доданими до позовної заяви. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18 травня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін за вищевказаним позовом. Оскільки розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. Згідно з наявними в матеріалах справи доказами, учасники справи отримали копії ухвал про відкриття та позовних заяв з додатками. Відповідач у встановлений судом строк не скористався своїм правом на подання відзиву, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2005 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В., що підтверджується наданим суду витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №49010852 від 03 грудня 2015 року. Також, судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] станом на 02 листопада 2021 року зареєстровані: [PERSON] з 22 грудня 2005 року, [PERSON] з 22 грудня 2005 року та [PERSON] з 16 лютого 2006 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні. За відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації ;79984485 від 18 лютого 2022 року [PERSON] , [INFO] , з 16 лютого 2006 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з наданих суду актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 17 серпня 2015 року, від 22 вересня 2017 року та від 21 вересня 2021 року, складених комісією у складі мешканців будинку [ADDRESS] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає протягом тривалого часу (більше п`яти та дев`яти років відповідно до дати складання акта про не проживання особи за місцем реєстрації). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] самостійно сплачуються комунальні послуги за вказаною вище адресою, виходячи з числа зареєстрованих у квартирі осіб. На переконання позивача відповідач втратив право користування спірною квартирою, оскільки з 2009 року не проживає в ній, участі у сплаті комунальних платежів не приймає. Разом з тим, реєстрація відповідача у квартирі об`єктивно порушує права позивача, у зв`язку з чим вона змушена була звернутись до суду за захистом своїх прав з цим позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинами, суд виходить з такого. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 156 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України) та статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Зважаючи, що матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації з 2009 року, обов`язків по платі за комунальні послуги не несе, суд дійшов висновку, що останній втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Більш того, суд вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач претендує на житлову площу у квартирі [ADDRESS] , або ставить на теперішній час питання про своє вселення у вказану квартиру чи про усунення перешкод в користуванні житлом. Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved