Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

До Дарницького районного суду м. Києва звернулось Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі по тексту - позивач, АТ «Державний експортно-імпортний банк України») з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1, [PERSON] ), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2, [PERSON] ) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3, [PERSON] ) про визнання недійсними договорів дарування та застосування наслідків недійсності правочинів шляхом відновлення становища, яке існувало до його порушення. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідач 1 є позичальником за кредитним договором №28807C27 від 13.02.2007 року укладеним з позивачем АТ «Державний експортно-імпортний банк України». 25.07.2014 року між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено Договір дарування житлового будинку та Договір дарування земельної ділянки, які розташовані в [ADDRESS] . 17.12.2015 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва у цивільній справі №753/15547/14-ц позовні вимоги АТ «Державний експортно-імпортний банк України» до відповідача 1 та [PERSON] задоволено та стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором №28807C27 від 13.02.2007 року у розмірі 126 368,74 швейцарських франків та 1 079 239,38 грн. Позивач вважає, що вказані угоди укладалися з метою унеможливлення звернення стягнення на вказані об`єкти нерухомості, у зв`язку з існуванням на момент її укладання невиконаного грошового зобов`язання; відповідач 1 була обізнана про наміри позивача звернутись до суду з позовною заявою (враховуючи отримання вимоги вих. №153-7/155 від 30.04.2014 р. та з урахуванням перебування з банком в трудових відносинах на той момент), договори дарування від 25.07.2014 є фраудаторними, тобто такими, що укладались на шкоду Банку. У подальшому, 06.10.2015 між відповідачем 2 та відповідачем 3 було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані в [ADDRESS] . Вказує, що на момент укладання даних договорів відповідачу 2 виповнилось 19 років, а загальні ціна продажу даних об`єктів нерухомості склала 200 560,00 гривень (9 453 дол. США згідно курсу НБУ). Вважає, що ціна продажу даних об`єктів нерухомості є такою, що не відповідає дійсній ринковій вартості майна, що також свідчить про відсутність у діях сторін даних договорів волевиявлення на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач вказує, що належним способом захисту прав позивача є повернення [PERSON] права власності на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку. Саме така правова конструкція була застосована Верховним Судом під час розгляду справи №754/5841/17 та викладена в Постанові від 10.02.2021 року. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.09.2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. 04.10.2022 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05.10.2022 вищевказану заяву задоволено та накладено арешт: - на житловий будинок загальною площею 239,7 кв.м., житловою площею 113,5 кв.м., зазначений в плані за літерою «Е» та господарські будівлі й споруди: вольєр за літерою «З», споруди №1-3, І, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; - на земельну ділянку площею 0,10 га (кадастровий номер 8000000000:90:264:0037), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 07.11.2022 року представник позивача через електронну пошту суду надіслав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке 08.11.2022 засобами поштового зв`язку було продубльованим на адресу суду. 08.11.2022 року представником відповідачів 1, 2 подано клопотання про поновлення строку на подання відзивів разом з відзивами на позовну заяву. У відзиві на позов представник відповідача 1 заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд врахувати, що з кредитного договору, який був укладений між позивачем та відповідачем 1 вбачається, що основне зобов`язання за кредитним договором забезпечене іпотекою нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, у кредитному договорі чітко вказане іпотечне майно, яким забезпечуються кредитні зобов`язання позичальника. На відміну від зазначеного, майно, яке було відчужене за спірними договорами дарування, не є засобом забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором, а відтак, на вказане майно не передбачалося звернення стягнення. Вказує, що на момент вчинення оспорюваних договорів відповідач 1 була власником житлового будинку та земельної ділянки, які є предметом договорів дарування, мала право розпоряджатися ними на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою, відтак, дії відповідача 1 з відчуження (дарування) належного їй на праві власності нерухомого майна не можуть бути визнані недобросовісною поведінкою, під час укладання оспорюваних договорів було дотримано вимог чинного законодавства, у тому числі щодо форми та змісту, відповідного типу правочину, водночас позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорені договори дарування є фіктивними згідно статті 234 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) або, що укладення договорів дарування порушує права та законні інтереси позивача. Також у відзиві представником зазначено, що твердження позивача, що спірні договори є недійсними так як укладені відповідачем 1 безвідплатно не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки сам факт того, що договір було укладено безоплатно, не є підставою вважати його фіктивним, при цьому посилається на висновки, викладені постанові Верховного Суду від 27 квітня 2020 року у справі № 362/5764/17, провадження № 61-3849св19. Відповідач 1 категорично заперечує отримання нею 12.05.2014 року листа позивача №253-7/155 від 30.04.2014 року, та вказує, що на поштовому повідомленні міститься прізвище [PERSON] рукописним текстом, виконане не її рукою, про що навіть видно візуально, а тому вона звернулась до експертної установи для проведення почеркознавчої експертизи. Вказує, що наданий позивачем доказ викликає сумнів з приводу його достовірності, вважає, що така подія відсутня. У відзиві на позов представник відповідача 2 також заперечував проти задоволення позовних вимог, заперечення проти позову містять аналогічні обґрунтування як у відзиві відповідача 2. 08.11.2022 року до суду надійшло клопотання позивача про долучення доказів, а саме договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , укладених між відповідачем 1 та відповідачем 2 та інформаційної довідки від 03.11.2022 року. В підготовче судове засідання, яке відбулось 08.12.2022 року, з`явились представники позивача та відповідачів 1, 2, відповідач 3 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представником відповідачів 1, 2 заявлено клопотання про витребування доказів, а саме: оригіналу рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу 0315040761617, яке під час підготовчого судового засідання судом задоволено. Також, представником відповідачів 1, 2 заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, яке долучено судом до матеріалів справи. В підготовчому судовому засіданні задоволено клопотання позивача про долучення доказів, доданих до клопотання. В підготовчому судовому засіданні судом поновлено строк відповідачам 1 та 2 на подання відзиву на позовну заяву, відзиви долучені до матеріалів справи; надано позивачу строк - п`ятнадцять днів на подання відповіді на відзиви. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08.12.2022 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 09.02.2023 року. 23.12.2022 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив [PERSON] , в якому представник зазначає, що факт відправлення листа від 30.04.2014 року вих №153-7/155 підтверджується також реєстром №1 рекомендованих поштових відправлень від 05.05.2014, з якого вбачається, що відправлення №40761617 (яке відповідає №0315040761617 зазначеному рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення долученого до позову банку) було прийнято 05.05.2014 відділенням поштового зв`язку Київ-150, а тому вважає твердження відповідача про підробку доказів відправлення зазначеного листа нікчемними. Зазначає, що з копії позовної заяви про стягнення боргу в справі №753/15547/14-ц вбачається, що копія листа від 30.04.2014 р. вих №153-7/155 було долучено до позову, направлення зазначеної вимоги було обов`язкової передумовою звернення до суду про стягнення боргу, відповідач 1 та її представники не заявляли в суді будь-яких зауважень з приводу доказів направлення або отримання цього листа, про що свідчить копія рішення Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/15547/14-ц; відповідач 1 була обізнана про розгляд справи №753/15547/14-ц. Представник позивача у відповіді на відзив вказує, що окрім поштового відправлення, усвідомлення наслідків невиконання умов кредитного договору відповідачем 1 підтверджується також обставиною укладання дев`яти додаткових угод до кредитного договору та пунктом 6.7.2 кредитного договору №28807С від 13.02.2007 року. 11.01.2023 року до суду надійшли заперечення відповідача 1 на відповідь на відзив, в яких представник вказує, що відповідач 1 категорично заперечує отримання нею листа №153-7/155, наданий представником позивача як доказ реєстр №1 рекомендованих поштових відправлень від 05.05.2014 р. не є належним доказом відправлення відповідачу 1 саме листа №153-7/155, який доданий до позовної заяви, оскільки лист №153-7/155 відправлений за номером поштового відправлення 40761625, а позивачем наданий доказ отримання цього листа іншим номером поштового відправлення 40761617. Зазначає, що позивач не надав доказів відправлення відповідачу 1 листа №153-7/155, наданий позивачем реєстр №1 містить суттєві розбіжності між тим, що стверджує позивач в своїх заявах по суті та даними, які в ньому відображені та ставить під сумнів направлення позивачем наданого ним як доказ листа №153-7/155 відповідачу на адресу: [ADDRESS] та категорично заперечує одержання нею цього листа. Крім того, відповідач 1 вважає, що така подія як вручення їй 12.05.2014 року листа позивача №153-7/155 від 30.04.2014 р., відсутня, позивачем не надані інші докази наявності такої події. На спростування тверджень позивача, що неодноразовість звернень відповідача 1 до банку із заявами та положення кредитного договору є доказом обізнаності про намір звернутися до суду, посилається на п. 4.2 ст. 4 кредитного договору та п. 5.1 ст. 5 іпотечного договору. Вказує, що позивач, посилаючись на позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором не надавав доказів отримання відповідачем 1 листа-вимоги №153-7/155. Представник відповідача 1 у запереченнях зазначає, що позивач у своїй відповіді на відзив підтвердив факт того, що на момент звернення 20.08.2014 року до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором йому було відомо, що відповідач 1 уклала оспорювані договори дарування, оскільки якби в неї на цей момент були у власності будинок та земельна ділянка, то на іпотечну квартиру не розповсюджував би дію Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та на цю квартиру можна було звернути стягнення відповідно до умов Іпотечного договору. Стверджує, що відповідач 1 уклала оспорювані договори дарування в липні 2014 року, позивачу було відомо про укладення цих договорів, а тому він звернувся до суду лише із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не із позовною заявою про звернення стягнення на іпотечне майно. 26.01.2023 року до суду надійшло клопотання представника відповідача 3, адвоката Колосара М.Є. про повернення до стадії підготовчого засідання. 26.01.2023 року до суду надійшло клопотання представника відповідача 1 про приєднання документів до матеріалів справи, а саме копії адвокатського запиту до Дарницького районного суду м. Києва та відповіді суду від 12.01.2023 року. 30.01.2023 року до суду надійшло клопотання представника відповідача 1 про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу та заява про застосування строку позовної давності. У судове засідання, яке відбулось 09.02.2023 року, з`явились представники позивача, відповідачів 1, 2, відповідач 3 та його представник. Судом задоволено клопотання представника відповідачів 1, 2 про долучення доказів до матеріалів справи; оглянуто наданий представником позивача оригінал поштового відправлення №0315040761617; розглянуто клопотання представника відповідача 3 про повернення до стадії підготовчого провадження, у задоволенні якого відмовлено, однак надано право відповідачу 3 на підготовку відзиву на позов та клопотання про поновлення строку на подання відзиву; розглянуто клопотання представника 3 про оголошення перерви для подання відзиву, яке судом задоволено та встановлено відповідачу 3 п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву, встановлено іншим представником п`ятнадцятиденний строк для подання своїх заперечень. 27.03.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача 3 на позовну заяву, в якому він зазначає, що в 2015 році відповідач 3 переїхав з міста Курахове Донецької області до міста Києва на постійне проживання, мав необхідність придбати житло. 06.10.2015 року між відповідачем 2 та відповідачем 3 були укладені договори купівлі будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , відповідач 3 на законних підставах набув право власності на спірний житловий будинок і земельну ділянку. Зазначає, що позивач вказав [PERSON] відповідачем, однак ніяких вимог до нього позов не містить. Вважає, що застосування такого способу захисту як поновлення права власності на спірне майно за відповідачем 2 вимагає спростування того факту, що відповідач 3 діяв добросовісно при набутті спірного майна. Вказує, що відповідач 3 є добросовісним набувачем, до укладення договорів купівлі-продажу від 06.10.2015 року не був знайомий ані з відповідачем 2, ані з відповідачем 1 та не мав обізнаності із тим, що остання має кредитну заборгованість перед позивачем. На час укладення правочинів були відсутні будь-які правові перешкоди для укладення таких правочинів - майно не перебувало в заставі, під забороною відчуження, не було обтяжене арештом суду або органу виконання судових рішень, не було предметом судового спору. Відповідач 3 не мав підстав припускати, що відповідач 2 діє недобросовісно або ж обмежений в праві розпорядитись будинком і земельною ділянкою. Після укладання договорів відповідач 3 постійно в ньому проживає, що можуть підтвердити свідки, також він сплачував комунальні послуги, при укладанні договорів купівлі-продажу відповідач 3 діяв добросовісно і прагнув досягти реального результату - набути право власності на будинок та земельну ділянку. У своєму відзиві також зазначає, що ціна, яку відповідач 3 фактично сплатив відповідачу 2 становить 160 000,00 дол. США, про що відповідач 2 власноручно склав розписку від 06.10.2015 року; відповідач 3 мав достатню суму заощаджень в доларах США, про що свідчить виписка банку, з якої вбачається, що він зняв з депозитного рахунку 207 484,00 дол. США 19.09.2013 року та 146 810,00 дол. США 05.12.2013 року. Зазначив, що в договорах купівлі продажу сторони визначили ціну будинку та земельної ділянки на підставі експертної грошової оцінки, правильність якої позивачем не спростована. У відзиві зазначено, що відповідач 3 не є стороною оспорюваних договорів дарування та не обізнаний з обставинами їх вчинення. Зазначає, що спірне майно вибуло з володіння відповідачів саме за їх волею, що унеможливлює витребування майна від відповідача 3 як добросовісного набувача. Поновлення права власності відповідача 1 на спірне майно буде мати наслідком позбавлення відповідача 3 правомірно та добросовісно набутого права власності та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Вказує, що при виборі способу захисту позивач послався на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №754/5841/17, в якій Верховний Суд вважав за можливе відновити становище, яке існувало до порушення права шляхом повернення права власності первісному власнику, однак обставини в цій справі не є подібними із справою №753/22331/21. У справі №754/5841/17 було встановлено, що майно було відчужене первісним та наступним власником недобросовісному набувачу. Вказує, що позивач звернувся з позовом поза строками позовної давності. До відзиву представника відповідача 3 на позовну заяву додано клопотання про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] , які як свідки можуть підтвердити факт проживання відповідача 3 в спірному житловому будинку з моменту його придбання. 20.03.2023 року до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив на позов відповідача 3, в якій вказує на порушення норм цивільного законодавства під час укладання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, оскільки реальна ціна продажу була в 17 разів більша ніж обумовлена договором. Представник позивача у відповіді зазначає, відповідач 3 отримав також право на відведення у власність земельної ділянки на [ADDRESS] . Позивач вважає, що правочини, а саме договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 06.10.2015 укладались покупцем відповідачем 3 формально, оскільки дійсні домовленості щодо ціни договорів і щодо обсягу прав на майно були зовсім іншими. 29.03.2023 року до суду надійшли заперечення представника позивача на клопотання представника відповідача 1 та 2 про стягнення витрат на правову допомогу. У судове засідання, яке відбулось 30.03.2023 року, з`явились представники позивача, відповідачів 1, 2, відповідач 3 та його представник. У судовому засіданні судом долучені до матеріалів справи відзив відповідача 3 на позов, відповідь позивача на відзив, заперечення на клопотання про стягнення витрат на правову допомогу. У судовому засіданні представником відповідача 1 та 2 надані письмові додаткові пояснення із доказами, судом пояснення долучено до матеріалів справи, у приєднанні доказів відмовлено, оскільки докази у відповідності до ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) можуть подаватись у встановлений законом строк, поважності пропуску строку на їх подання не наведено. Представник відповідача 3 у судовому засіданні підтримав заявлене ним клопотання про виклик до суду та допит свідків [PERSON] та [PERSON] для підтвердження добросовісності набуття відповідачем 3 будинку та земельної ділянки, яке судом задоволено. Учасниками в судовому засіданні оголошені вступні промови. У судове засідання, яке відбулось 28.04.2023 року, з`явились представники позивача, відповідачів 1, 2, відповідач 3 та його представник, а також свідок [PERSON] , свідок [PERSON] не з`явився, представник відповідача 3 просив суд зняти з розгляду питання допиту свідка [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , пояснив, що [PERSON] знає; відповідач 3 з 2015 року постійно проживає в будинку [ADDRESS] ; [PERSON] , [PERSON] особисто не знає; бачив, що діти [PERSON] ходять гуляють із собакою. У судовому засіданні після дослідження матеріалів справи судом розглянуто клопотання представника відповідача 1 про призначення почеркознавчої експертизи, у задоволенні якого було відмовлено у зв`язку з його необґрунтованістю та враховуючи те, що представник позивача в судових засіданнях не заперечував проти того, що підпис на поштовому відправленні міг бути зроблений іншою особою, а не [PERSON] , не стверджував, що саме цей підпис належить [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представники відповідачів просили суд відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 13.02.2007 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк Україна» та відповідачем 1 [PERSON] було укладено Кредитний договір №28807С27 за умовами якого Банк надав Боржнику кредит у сумі 153 740,98 швейцарських франків, строком до 13.02.2028 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8,24 % річних. Правонаступником всіх прав та обов`язків Відкритого акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» є позивач Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (п. 4 Статуту Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», затвердженого постановою КМУ від 10.08.2000 р. №1250 (в редакції постанови КМУ від 05.06.2019 №567). Відповідно до п. 2.8.1 ст. 2 Кредитного договору забезпеченням зобов`язань Позичальника за цим Договором є іпотека нерухомого майна, що стане власністю Позичальника в майбутньому, а саме квартири [ADDRESS] . В якості забезпечення виконання умов Кредитного договору 13.02.2007 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та відповідачем 1 [PERSON] було укладено іпотечний договір №28807Z27, відповідно до п. 1.1 ст. 1 якого іпотекою за цим Договором забезпечуються вимоги Іпотекодержателя, що випливають із Кредитного договору від 13.02.2007 року №28807С27, укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем. Предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у Кредитному договорі зобов`язань Іпотекодавця, є нерухоме майно, що стане власністю Іпотекодавця в майбутньому, а саме квартира номер [ADDRESS] . Додатковою угодою №1 від 02.09.2008 року до кредитного договору підпункт 2.8.1 викладено в такій редакції: «2.8.1. Забезпеченням зобов`язань Позичальника за цим Договором є іпотека нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] ». У подальшому між позивачем та відповідачем 1 укладались додаткові угоди до кредитного договору. Також, для забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між банком, відповідачем 1 [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки від 02.06.2010 року. Позивач в своїй позовній заяві вказує, що банком у відповідь на звернення відповідача 1 від 04.04.2014 року та 11.04.2014 року було направлено відповідачу 1 лист вих.№153-7/155 від 30.04.2014 року. Із змісту даного листа вбачається, що позивач повідомив відповідача 1 про можливість здійснення реструктуризації заборгованості за кредитним договором від 13.02.2007 №28807С27 на умовах передання відповідачем 1 у якості додаткового забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в іпотеку нерухомого майна, а саме: земельної ділянки площею 0,1000 га та жилого будинку загальною площею 239,7 кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . У листі звернено увагу на те, що у випадку, якщо в строк до 18.05.2014 не будуть укладені всі правочини, необхідні для здійснення реструктуризації заборгованості за Кредитним договором на вищевказаних умовах, це повідомлення слід вважати вимогою банку здійснити дострокове погашення усієї заборгованості за Кредитним договором. Враховуючи положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк вимагав протягом 60 календарних днів з дня отримання цього повідомлення погасити у повному обсязі заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 28.04.2014 становить 114 744,77 швейцарських франків та 2 253,62 грн. У разі, якщо дана вимога не буде виконана, банком будуть вжиті заходи щодо стягнення зазначеної заборгованості в примусовому порядку, в тому числі, але не виключно, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 13.02.2007 №28807Z27. Як доказ отримання відповідачем 1 даного листа позивач додав до свого позову повідомлення про отримання поштового відправлення №0315040761617, оригінал якого було оглянуто судом та який містить дату отримання 12.05.2014 року та рукописний запис прізвища [PERSON] . 25.07.2014 року між відповідачем 1 та відповідачем 2 був укладений договір дарування житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-1083. Також, 25.07.2014 року між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га (кадастровий номер 8000000000:90:264:0037), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-1082. 20.08.2014 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача 1 та [PERSON] заборгованості за кредитним договором. 06.10.2015 року між відповідачем 2 [PERSON] та відповідачем 3 [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 239,7 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. за реєстровим №4342. На земельній ділянці розташовано житловий будинок, загальною площею - 239,7 кв.м, житловою площею - 113,5 кв.м, зазначений в плані за літерою «Е» та господарські будівлі й споруди: вольєр за літерою «3», споруди № 1-3, І. Продаж житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за домовленістю Сторін вчинено за 97 200,00 (дев`яносто сім тисяч двісті) гривень, які Покупець повністю сплатив Продавцю до підписання цього Договору. Своїм підписом під цим Договором Продавець підтверджує факт повного розрахунку за проданий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і відсутність до Покупця будь-яких претензій фінансового характеру (п. 3 Договору). Договору експертна грошова оцінка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами згідно Висновку про вартість майна, наданого суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРАТАЙ І ПАРТНЕРИ» (Сертифікат Фонду державного майна України № 15718/13 від 16.12.2013) 22 вересня 2015 року, становить 97 200,00 (дев`яносто сім тисяч двісті) гривень (п. 4 Договору). При посвідченні договору нотаріус встановив, що будинок належить продавцю - [PERSON] на підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 25 липня 2014 року за реєстровим № 2-1083. Також, 06.10.2015 року відповідачем 2 [PERSON] та відповідачем 3 [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,10 га (кадастровий номер 8000000000:90:264:0037), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. за реєстровим №4343. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Склад угідь - землі житлової забудови. Продаж земельної ділянки за домовленістю Сторін вчинено за 103 360,00 (сто три тисячі триста шістдесят) гривень, які Покупець повністю сплатив Продавцю до підписання цього Договору. Своїм підписом під цим Договором Продавець підтверджує факт повного розрахунку за продану земельну ділянку і відсутність до Покупця будь-яких претензій фінансового характеру (пункт 3 Договору). Експертна грошова оцінка земельної ділянки згідно Висновку експерта про експертно-грошову оцінку земельної ділянки, наданого суб`єктом оціночної діяльності Товариством обмеженою відповідальністю «НОТАРІУС» (Ліцензія Державного агентства земельних ресурсів України серії АД № 076193 від 18.10.2012 року) 22 вересня 2015 року, становить 103 360,00 (сто три тисячі триста шістдесят) грн. (пункт 1 Договору). При посвідченні договору нотаріус встановив, що земельна ділянка належить продавцю - [PERSON] на підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 25 липня 2014 року за реєстровим № 2-1082. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.12.2015 року за результатом розгляду справи №753/15547/14-ц стягнено солідарно з відповідача 1 [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитом у загальному розмірі 126 368,74 швейцарських франків та 1 079 239,38 грн. На виконання прийнятого рішення Дарницький районний суд м. Києва видав виконавчий лист № 753/15547/14-ц від 05.02.2018. Позивач вважає, що відповідач 1 [PERSON] на момент укладення оспорюваних правочинів була обізнана про наміри банку звернутись до суду з позовною заявою (враховуючи отримання вимоги вих. №153-7/155 від 30.04.2014 року та з урахуванням перебування з банком в трудових відносинах на той момент), дії відповідача 1 під час укладання оспорюваних правочинів не були спрямовані на настання реальних наслідків, а мали на меті лише ухилення від виконання своїх зобов`язань перед кредитором. Суд відхиляє такі доводи представника позивача, з огляду на наступне. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. З загальним правилом, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 215 ЦК України визначено, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Судом встановлено, що спірні договори дарування, вчинені в письмовій формі та нотаріально посвідчені відповідно до статей 719, 722 ЦК України, а сам відповідач 2 був зареєстрований та проживав в спірному майні на момент укладання спірних правочинів, про що зазначав у своїй позовній заяві позивач та підтверджується будинковою книгою, яку представник відповідача 3 додав до свого відзиву на позовну заяву, що свідчить про прийняття відповідачем 2 дарунку. Також договори дарування зареєстровані в Державному реєстрі до подання 20.08.2014 року позивачем позову до Дарницького районного суду м. Києва та відкриття 02.09.2014 року Дарницьким районним судом м. Києва судом провадження у справі №753/15547/14-ц. Суд критично оцінює надані представником позивача докази відправлення відповідачу 1 вимоги вих. №153-7/155 від 30.04.2014 р. рекомендованим поштовим відправленням №40761617, які додано до позовної заяви, та отримання відповідачем 1 цієї вимоги, оскільки з реєстру №1 рекомендованих поштових відправлень від 05.05.2014 року вбачається, що 05.05.2014 року рекомендованим поштовим відправленням №40761617 був відправлений зовсім інший лист №153-07/155, а не №153-7/155, лист вих. №153-7/155 було відправлено рекомендованим поштовим відправленням №40761625, яке представником позивача не надавалося до суду як доказ. Наданий позивачем реєстр №1 може підтверджувати тільки відправлення рекомендованих поштових відправлень, а не підтверджувати доказ отримання таких листів. Відповідач 1 в своїх заявах по суті категорично заперечувала отримання нею листа №153-7/155, наголошувала, що на рекомендованому повідомленні, яке надане Позивачем її прізвище виконано не нею. При цьому представник позивача в судових засіданнях не стверджував, що прізвище на поштовому відправленні написано саме відповідачем 1, а не іншою особою. Суд відхиляє доводи представника позивача, що з копії позовної заяви про стягнення боргу вбачається, що копія листа від 30.04.2014 вих. №153-7/155 було долучено до позову, що відповідач 1 та її представники не заявляли зауважень щодо отримання зазначеного листа, про що свідчить копія рішення у справі №753/15547/14-ц, оскільки заочне рішення не містить посилань на лист №153-7/155 від 30.04.2014 року та обставину отримання відповідачем 1 цього листа, а позовна заява в додатках містить посилання на цей лист та докази відправлення, а не його отримання. Також судом відхиляють доводи представника позивача, що відповідач 1 не могла не розуміти наслідки невиконання умов договору, у тому числі і право Банку в судовому порядку захищати свої інтереси, оскільки на той момент перебувала в трудових відносинах з банком. З доданої представником позивача до позовної заяви копії трудової книжки вбачається, що відповідач 1 обіймала посаду головного економіста відділу аналізу валютної позиції з 17.04.2013 по 29.08.2014 рр., однак як свідчать матеріали справи спілкування між позивачем та відповідачем 1 відбувалося шляхом офіційного листування. А тому сам факт перебування в трудових відносинах з позивачем не є доказом, що підтверджує обізнаність відповідача 1 про наміри позивача звертатися до суду. Позивач не надав належних доказів повідомлення відповідача 1 про те, що буде звертатись до суду саме із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Судом також відхиляються доводи представника позивача, що окрім поштового відправлення, усвідомлення наслідків невиконання умов кредитного договору відповідачем 1 підтверджується також обставиною укладання дев`яти додаткових угод до кредитного договору, оскільки на думку суду укладання таких додаткових угод свідчить про намагання сторін досягти домовленостей щодо виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором та не свідчать про намагання позичальника не виконувати взяті на себе зобов`язання. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що оспорювані правочини були укладені без наміру створення реальних наслідків, зокрема, зміни або виникнення у сторін правочину прав та обов`язків, суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Доводи позивача про те, що договори дарування будинку та земельної ділянки є фіктивними, фраудаторними, суд не бере до уваги, оскільки договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Твердження позивача, що оспорювані договори дарування не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, дії сторін мали на меті лише ухилення від виконання своїх зобов`язань перед кредитором, спростовується кредитним договором від 13.02.2007 року та іпотечним договором від 13.02.2007 року за яким відповідач 1 передала позивачу в іпотеку квартиру, розташовану в [ADDRESS] . Крім того, відповідно до п.4.2 ст. 4 Кредитного договору №28807С27, якщо виникла і триває Подія невиконання зобов`язань, зазначена у п. 4.1, у Банку виникло право вимоги дострокового виконання Позичальником зобов`язань за цим Договором, Банк повідомляє Позичальника, що непогашена частина Кредиту, нараховані проценти за користування Кредитом, а також інші платежі за цим Договором підлягають достроковому поверненню. Позичальник зобов`язаний сплатити зазначену в повідомленні суму протягом 10 банківських днів з дати отримання повідомлення. У випадку порушення зазначеного строку сплати, Банк набуває права стягнути заборгованість з Позичальника за Кредитом, процентами та іншими платежами за цим Договором шляхом здійснення договірного списання коштів за цим Договором на користь Банку з рахунку Позичальника, вказаного у п. 2.4.3 цього Договору шляхом оформлення меморіального ордеру на відповідну суму або шляхом звернення стягнення вищезазначеної суми з предмета застави. Пунктом 5.1 ст. 5 Іпотечного договору №28807Z27 від 13.02.2007 року передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов Кредитного договору та/або порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання іпотекодавцем, а в разі його невиконання - звернути стягнення на Предмет іпотеки. Зазначеними договорами чітко передбачено, що у випадку настання події невиконання зобов`язань, позивач має право вимоги дострокового виконання зобов`язання, та у випадку порушення відповідачем 1 зазначеного строку має право звернути стягнення на іпотечне майно. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Вказане вище не доведено належними та допустимими доказами, тому доводи позовної заяви є необґрунтованими. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання оспорюваних правочинів недійсними посилається на постанову Великої Палати Верхового Суду від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц, в якій зазначено, що фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року N 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року N 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Однак, суд враховує, що обставини справи №369/11268/16-ц відрізняються від обставин в справі №753/22331/21, оскільки в справі №369/11268/16-ц боржник (дарувальник) відчужуючи належні йому на праві власності будинок і земельну ділянку, був обізнаний про наявність вироку Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2012 року, що набрав законної сили, яким стягнуто, в тому числі, з нього на користь ТОВ «Банк Фамільний» 580 849,84 грн. Верховний Суд зазначив, що суд першої та апеляційної інстанції, встановивши такі обставини, правильно вважали, що боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення. Також представник Позивача посилається на постанову Верховного Суду від 26.05.2021 року у справі №727/2525/20, в якій фактичні обставини, встановлені судами, відрізняються від обставин в справі №753/22331/21, оскільки в справі №727/2525/20 було встановлено, що особа відчужила майно після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості; дії особи по відчуженню належної їй 1/3 частки квартири своїй матері, при наявності в провадженні суду позовної заяви про стягнення з особи коштів, вказують на те, що спірний правочин вчинено нею без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань. У своїй позовній заяві позивач стверджує, що ціна продажу спірного майна за договорами купівлі-продажу від 06.10.2015, укладених між відповідачем 2 [PERSON] (продавець) і відповідачем 3 [PERSON] (покупець), не відповідає ринковій вартості, що вказує на відсутність в діях сторін волевиявлення на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором. Суд відхиляє вказані доводи представника позивача з огляду на наступне. В позовній заяві позивач не просить суд визнати недійсними договори купівлі-продажу від 06.10.2015, що були укладені між відповідачем 2 [PERSON] та відповідачем 3 [PERSON] . Разом із тим, банк просить суд застосувати наслідки недійсності правочинів - договорів дарування від 25.07.2014, укладених між [PERSON] і [PERSON] , - шляхом повернення [PERSON] права власності на спірне майно. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Таким чином, діє презумпція добросовісності учасників цивільних правовідносин. Оскільки застосування обраного банком способу захисту має призвести до припинення права власності відповідача 3 [PERSON] на спірне майно, тому має бути спростована презумпція добросовісної поведінки відповідача 3 [PERSON] при укладенні ним договорів купівлі-продажу від 06.10.2015 року. Правочин набуває ознак фіктивного (фраудаторного), коли кожен з його учасників діє недобросовісно та використовує «право на зло». В постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. В постанові від 22.04.2021 року у справі № 755/19772/19 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. В позовній заяві позивач зазначає, що оспорювані договори дарування від 25.07.2014 року, та договори купівлі-продажу від 06.10.2015 року не були спрямовані на настання реальних правових наслідків, а були вчинені з метою ухилення [PERSON] від виконання кредитних зобов`язань перед банком. Отже, позивач вважає такі договори фіктивними. Таку ж позиції підтримав представник позивача під час судового розгляду. В постанові від 22.04.2021 року у справі № 755/19772/19 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Таким чином, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним. В судовому засіданні відповідач 3 [PERSON] пояснив, що до укладення договорів купівлі-продажу від 06.2015 року, він не був знайомий ані з [PERSON] , ані з [PERSON] та не був обізнаний із тим, що остання має кредитну заборгованість перед АТ «Укрексімбанк», що не було спростовано представником позивача. На час укладення правочинів (як договорів дарування від 25.07.2014 року, так і договорів купівлі-продажу від 06.10.2015 року) були відсутні будь-які правові перешкоди для укладення таких правочинів - майно не перебувало в заставі, під забороною відчуження, не було обтяжене арештом суду або ж органу виконання судових рішень, не було предметом судового спору, тощо. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 02.11.2021 року по справі №925/1351/19, вирішуючи питання пропорційності втручання в право власності, прийшла до наступних висновків, що добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17). Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. При посвідченні договорів купівлі-продажу від 06.10.2015 року нотаріус переконалась, що перехід права власності на майно відбувається відповідно до закону. На момент укладення договорів купівлі-продажу від 06.10.2015 року в реєстрі речових прав не було зареєстровано обтяжень відносно спірного майна, а також не існувало судових спорів, виконавчих проваджень та інших обставин, які б вказували не неможливість укладення договорів або ставили під сумнів розумність та добросовісність таких дій. Відповідач 3 [PERSON] не мав підстав припускати, що укладення ним договорів купівлі-продажу може мати наслідком порушення прав третіх осіб, зокрема позивача. Відповідач 3 [PERSON] набув права власності на житловий будинок та земельну ділянку за відплатним договором, придбавши їх у відповідача 2 за 160 000,00 дол. США, під час придбання майна відповідач 3 правомірно очікував, що відповідач 2 мав право ним розпоряджатись, а він після отримання майна матиме змогу мирно ним володіти. Згідно будинкової книги відповідач 1 [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] в період з 31.01.2004 по 16.05.2015 рр., а відповідач 2 [PERSON] - з 31.01.2004 по 19.09.2015 рр. Зняття з реєстрації додатково вказує на те, що відповідачі 1 та 2 мали дійсний намір продати будинок, оскільки відсутність зареєстрованих мешканців є звичайною практикою при укладенні договорів-купівлі продажу житлової нерухомості. Станом на сьогоднішній день відповідач 1 [PERSON] та відповідач 2 [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою з електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». Після набуття права власності на житловий будинок і земельну ділянку, відповідач 3 [PERSON] користувався цим майном, про що свідчить факт сплати ним комунальних послуг (постачання газу, електроенергії) за адресою будинку - [ADDRESS] , на підтвердження чого відповідач 3 надав квитанції про оплату спожитих комунальних послуг і виписки по особовому рахунку в АТ «КБ «Приватбанк». Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що проживає за адресою: [ADDRESS] та є сусідом [PERSON] . Свідок підтвердив той факт, що з 2015 року [PERSON] постійно проживає в будинку. Наведені обставини в сукупності свідчать про те, що відповідач 3 [PERSON] , укладаючи з відповідачем 2 [PERSON] договори купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки від 06.10.2015 року, діяв добросовісно, оскільки прагнув досягти обумовленого договорами результату, а саме - набути право власності на таке майно і володіти ним. Враховуючи викладене, суд відхиляє посилання позивача на висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, сформульовані в постанові від 10.02.2021 року у справі № 754/5841/17. В даній справі Верховний Суд вважав за можливе відновити становище, яке існувало до порушення права шляхом повернення права власності первісному власнику. Однак, у справі № 754/5841/17 судами попередніх інстанцій було встановлено, що майно було відчужене первісним та наступним власником всупереч ухвалі суду про накладення арешту, а кінцевий набувач майна був близько знайомий з основним відповідачем (первісним власником) та був обізнаний із судовим спором щодо майна, тобто є недобросовісним набувачем. Обставини справи № 754/5841/17 є відмінними від обставин справи №753/22331/21. В постанові від 07.10.2020 року по справі № 755/17944/18 КЦС ВС зазначив, що застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Позивач стверджує, що ціна, за якою відповідач 2 [PERSON] продав будинок і земельну ділянку на користь відповідача 3 [PERSON] є неринковою, що вказує на фіктивний характер правочину. Як було встановлено судом, в договорах купівлі-продажу від 06.10.2015 року, відповідач 2 [PERSON] та відповідач 3 [PERSON] визначили, що ціна продажу житлового будинку становить 97 200,00 гривень, а земельної ділянки - за 103 360,00 гривень. Експертна грошова оцінка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами згідно Висновку про вартість майна, наданого суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРАТАЙ І ПАРТНЕРИ» (Сертифікат Фонду державного майна України № 15718/13 від 16.12.2013) 22 вересня 2015 року, становить 97 200,00 (дев`яносто сім тисяч двісті) гривень (п. 4 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.10.2015 року). Експертна грошова оцінка земельної ділянки згідно Висновку експерта про експертно- грошову оцінку земельної ділянки, наданого суб`єктом оціночної діяльності Товариством обмеженою відповідальністю «НОТАРІУС» (Ліцензія Державного агентства земельних ресурсів України серії АД № 076193 від 18.10.2012 року) 22 вересня 2015 року, становить 103 360,00 (сто три тисячі триста шістдесят) грн. (пункт 1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.10.2015 року). Отже, вказана в договорах купівлі-продажу ціна продажу відповідає експертній грошовій оцінці, правильність якої банком не спростована, а визначення реальної ринкової вартості майна не входить до повноважень суду. Тому суд відхиляє доводи банка щодо неринкової ціни продажу майна. Разом з тим, відповідач 3 [PERSON] визнав, що фактично за будинок і земельну ділянку він сплатив відповідачу [PERSON] 160 000,00 доларів США, на підтвердження чого відповідач 2 [PERSON] склав власноручну розписку від 06.10.2015 року, копія якої наявна в матеріалах справи. Представник відповідача 2 [PERSON] адвокат Балійчук Л.І. підтвердила факт складення її довірителем такої розписки 06.10.2015 року при отриманні від відповідача 3 [PERSON] грошових коштів в сумі 160 000,00 доларів США в рахунок оплати житлового будинку і земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Відповідач 3 [PERSON] пояснив, що мав достатню суму заощаджень в доларах США для придбання будинку і земельної ділянки за 160 000,00 доларів США, на підтвердження чого надав виписку АТ «Правекс Банк» за особовим рахунком [PERSON] № [NUMBER] за період з 12.09.2012 по 23.01.2023 рр. З виписки вбачається, що відповідач 3 [PERSON] зняв з депозитного рахунку 207 484,11 доларів США - 19.09.2013 та 146 810,00 доларів США - 05.12.2013. За таких підстав суд вважає встановленим факт, при укладенні договорів купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки від 06.10.2015 відповідач [PERSON] сплатив відповідачу [PERSON] 160 000,00 доларів в рахунок оплати набутого майна. Твердження представника позивача, що такі дії відповідача 3 [PERSON] та відповідача 2 [PERSON] фактично свідчать про зміну ціни договору після його укладення і такі зміни мали бути оформлені письмово та нотаріально посвідчені згідно вимог стст. 632, 654, 657 ЦК України суд не приймає до уваги, оскільки такі дії відповідачів не призводять до порушення прав банку. Згідно із стст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до стст. 77-80 ЦПК України докази на підтвердження фактичних обставин на які посилається сторона повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність взаємозв`язку та достатності. Суд доходить висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних у позовній заяві обставин. Твердження, що укладаючи договори дарування та купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки сторони фактично не мали наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є припущенням позивача, а судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк Україна» до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування та застосування наслідків недійсності правочинів шляхом відновлення становища, яке існувало до його порушення. Відносно аргументів представників відповідачів щодо спливу позовної давності за вимогами позивача суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта та п`ята статті 267 ЦК України). За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Відповідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, у визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатися про порушення цього права або про особу, яка його порушила. Обов`язок позивача довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Позивач звернувся до суду з позовною заявою 03.11.2021 року, в той час як відповідач 3 [PERSON] придбав будинок і земельну ділянку 06.10.2015 року, а оспорювані позивачем договори дарування були вчинені 25.07.2014 року. За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України сплив строку позовної давності розпочався з дня, коли спірне майно вибуло із власності відповідача 1 [PERSON] , тобто - з 25.07.2014 року, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16. Відповідно до ч. 2 ст. 182 ЦК України державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. За змістом ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Аналогічні положення закріплені в чч. 3 та 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Судом установлено, що на момент укладення кредитного договору від 13.02.2007 року АТ «Укрексімбанк» було відомо, що відповідач 1 [PERSON] має у власності будинок і земельну ділянку за адресою [ADDRESS] . Це підтверджується поясненнями представника позивача, а також посиланнями позивача на лист № 153 -7/155 від 20.04.2014, в якому банк пропонує позичальнику умови реструктуризації простроченого кредиту за умови передання в іпотеку житлового будинку і земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Як встановлено судом, 17.12.2015 року Дарницький районний суд міста Києва, розглянувши справу № 753/15547/14-ц за позовом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, ухвалив заочне рішення про стягнення з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк» 126 368,74 швейцарських франків, 1 075 585,38 грн. в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором № 28807С27 від 13.02.2007 року, 3 654,00 грн. судового збору. На виконання прийнятого рішення Дарницький районний суд м. Києва видав виконавчий лист № 753/15547/14-ц від 05.02.2018 року. 14.05.2018 року старшим державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Тущенком Петром Леонідовичем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] про примусове виконання виконавчого листа № 753/15547/14-ц від 05.02.2018 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 126 368,74 швейцарський франків та 1 079 239,38 грн. 09.08.2021 державним виконавцем Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гусєвою Яною Андріївною в межах виконавчого провадження № [NUMBER] було винесено постанову про повернення виконавчого документа (виконавчого листа № 753/15547/15) стягувачу на підставі поданої до відділу виконавчої служби заяви про повернення виконавчого документу стягувану. В період з дати відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] (14.05.2018 року) по дату винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу (09.08.2021 року) жодного стягнення по вказаному виконавчому провадженню здійснено не було. Наведені обставини підтверджуються ухвалою господарського суду міста Києва від 15.09.2021 року у справі № 910/10606/21, яка була надана позивачем разом із позовною заявою. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор, як учасник виконавчого провадження, мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом. В період з дати відкриття виконавчого провадження (14.05.2018 року) до дати повернення стягувачу виконавчого документа (09.08.2021 року) позивач, користуючись правами стягувача, мало право подати органу стягнення докази наявності у [PERSON] майна, на яке може бути звернуте стягнення, зокрема на спірний будинок і земельну ділянку. Посилання представника позивача на те, що право власності [PERSON] на спірне майно було зареєстроване в реєстрі речових прав лише 25.07.2014 року безпосередньо в день укладення договору дарування є неспроможними з огляду на таке. Як було вище зазначено, позивач мав в своєму розпорядженні копії правовстановлюючих документів [PERSON] на спірне майно. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядок ведення Державного реєстру прав визначає Кабінет Міністрів України. До запровадження в Україні з 01.01.2012 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно права власності на нерухоме майно реєструвались в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно згідно порядку, встановленого Наказом Міністерства юстиції України від 28.01.2003 № 7/5. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141 «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» (далі - Порядок) цей Порядок визначає процедуру функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), його невід`ємної архівної складової частини та наповнення Державного реєстру прав відомостями про речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав. Відповідно до пп. 4) пункту 2 Порядку невід`ємна архівна складова частина Державного реєстру прав - Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державний реєстр іпотек та у випадку, передбаченому законом, відомості Державного реєстру земель. За змістом п. 19 Порядку 19. Програмні засоби ведення Державного реєстру прав забезпечують пошук відомостей про речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав, у тому числі у невід`ємній архівній складовій частині Державного реєстру прав. Отже, дані Реєстру прав власності на нерухоме майно є невід`ємною частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запровадженого з 01.01.2012, засобами якого здійснюється пошук в архівній частині реєстру. Відомості про реєстрацію прав на нерухоме майно є публічними, а тому АТ «Укрексімбанк» мало можливість в будь-який час отримати витяг з Державного реєстру прав з метою встановити обсяг майна, належного боржнику. За таких обставин суд погоджується з доводами представників відповідачів щодо спливу позовної давності за позовними вимогами позивача. Однак, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-цтощо). Проте, встановивши, що права АТ «Укрексімбанк» не були порушені діями відповідачів, суд доходить висновку, що у позові слід відмовити по суті, не застосовуючи позовну давність. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed