Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що з відповідачкою проживав однією сім`єю без укладення шлюбу з 2019 року. [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . Сторони та дитина зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] . Дитина фактично проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] . З серпня місця 2022 року відповідачка припинила будь-які стосунки з позивачем та покинула дитину на виховання позивачу і більше ніколи не цікавилась сином, стосунки з позивачем не підтримувала, з дитиною не спілкувалась. Позивач дуже любить свого сина, забезпечує його всім необхідним, надає дитині повноцінне виховання, медичний догляд, створив всі необхідні умови для життя та розвитку дитини, слідкує за станом здоров`я сина, його розвитком, виховує та піклується про нього, у позивача з сином психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Поведінка відповідачки до сина характеризується байдужістю, вона не цікавиться взагалі життям та розвитком сина, його станом здоров`я. У судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічно тим, що викладені ним в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилася, у встановлений судом строк не надала відзиву на позов, в матеріалах справи є письмові пояснення, в яких відповідач заперечує щодо того аби позивач забрав дитину і виїхав з нею за кордон. Представник третьої особи орган опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, рішення органу опіки не скасовано та не оскаржено, яким визначено проживання саме з батьком. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 31 жовтня 2022 року було відкрито провадження у справі по суті у спрощеному провадженню з викликом сторін по справі (а.с. 11). 08.05.2023 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення (а.с. 46). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 2019 року проживав у цивільному шлюбі із відповідачем по справі - [PERSON] . Судом також встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, серії [NUMBER] , виданого 23 серпня 2022 року Центрально-Міським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 5). Дитина зареєстрована та проживає разом із батьком [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з Реєстру Криворізької міської територіальної громади № 5412, 5413 від 19 вересня 2022 року (а.с. 8). За відомостями акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 02.02.2023 року, встановлено, що сторони по справі мешкають разом із малолітнім сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Будинок належить на праві власності матері позивача (а.с. 23). Батьки знайшли порозуміння та проживають зараз однією сім`єю, дитина доглянута. У будинку дитина має окреме ліжко, яке розташоване в кімнаті батьків, наявні дитячі речі, одяг, іграшки, дитина забезпечена харчуванням. У будинку створені всі умови для проживання дитини, яка забезпечена необхідними речами для життя, виховання та розвитку (а.с.22). Згідно висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, останні вважають за недоцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Це не буде відповідати інтересам дитини, оскільки позивач [PERSON] ніде не працює, та постійного доходу немає. Відповідач перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення виконкому районної у місті ради та отримує допомогу по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку (а.с. 20-21). В матеріалах справи міститься постанова Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.1 КУпАП, за вчинення відносно співмешканки [PERSON] домашнього насильства, а саме вчинення умисних дій психологічного характеру, а саме позивач ображав нецензурною лайкою відповідача, виганяв її з будинку, що могло завдати її психологічному здоров`ю шкоди (а.с. 42). Крім того, в матеріалах справи також містяться постанови суду про притягнення двічі [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 184 ч. 1 КУпАП за ухилення останньої від передбачених чинним законодавством батьківських обов`язків щодо виховання свого малолітнього сина [PERSON] та за ст. 173-2 ч.1 КУпАП, за вчинення відповідачем насильства у сім`ї психологічного характеру відносно співмешканки [PERSON] домашнього насильства, а саме вчинення умисних дій психологічного характеру, позивач ображав нецензурною лайкою відповідача, виганяв її з будинку, що могло завдати її психологічному здоров`ю шкоди (а.с. 39-41). Як вказує позивач, на даний час ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, до теперішнього часу сторони по справі не дійшли згоди щодо місця проживання малолітнього сина. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визначення місця проживання дитини сторін разом з батьком. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частинами 4, 5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Аналіз викладених вище норм вказує, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Акт обстеження умов проживання не є за своєю суттю та змістом висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з одним із батьків. Фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, відповідач відзиву не подавала, не вимагала зміни місця проживання дитини. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. В даному випадку, до суду звернувся батько дитини, при цьому, мати дитини не намагалася її відібрати у батька або визначити місце проживання дитини разом з нею та, взагалі, була згодна щоб дитина мешкала з батьком. Отже, суд приходить до висновку про те, що вимоги про встановлення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та, принаймні, існувати на час вирішення справи в суді. Як вбачається з висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , діючи в інтересах дитини, орган опіки і піклування виконавчого комітету Центрально - Міської районної у місті ради, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з його батьком [PERSON] . Критеріями за яких орган опіки і піклування дійшов подібного висновку послугувало те, що умови проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] є задовільними, малолітній [PERSON] до серпня 2022 року проживав разом з матір`ю [PERSON] у с. Дмитрівка Нікопольського району Дніпропетровської області, а з серпня 2022 року проживає з батьком [PERSON] , батько дитини створив належні житлово-побутові умови для виховання та розвитку малолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно письмових пояснень наданих до служби у справах дітей виконкому районної у місті ради про те, що вона не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , разом з батьком, [PERSON] , оскільки вона проживає в територіальній громаді, що розташована в районі проведення воєнних (бойових) дій. Також відповідач пояснила на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконкому районної місті ради, що вона не має фінансової можливості забезпечити основні потреби малолітнього [PERSON] (а.с.). З огляду на це, суд доходить висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з ним не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами по справі не вбачається спору про право, вищезазначене рішення органу опіки та піклування яким вже визначено місце проживання малолітньої дитини саме з батьком не скасовано та не оскаржене. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed