Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-04 00:00:00

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якою просив: -стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати у сумі 53 116,03 грн., яка визначена після утримання обов`язкових платежів та податків; -середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15.12.2022 року по день ухвалення рішення, розмір якого станом на 09.03.2023 року складає 33 806,40 грн. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що з відповідачем він перебував у трудових відносинах з 02.03.2015 року по 10.07.2020 року, з 15.07.2020 року по 02.12.2020 року, працюючи гірником підземним 3 розряду з повним робочим днем в шахті. Після звільнення позивач знову працевлаштувався на шахту, де працює і по теперішній час. Після звільнення 10.07.2020 року та до сьогоднішнього дня відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок, не виплативши йому заборгованість із заробітної плати в розмірі 47 743,67 грн. Крім того, відповідачем не виплачена заробітна плата за квітень 2021 року - 1 195,34 грн., за травень 2021 року - 4 107,23 грн., червень 2021 року - 67,79 грн., а всього за цей період - 5 372,36 грн. Загалом відповідач не виплатив позивачу заробітну плату у розмірі 53 116,03 грн. В день звільнення 10.07.2020 року позивач не працював, тому 08.12.2022 направив на адресу відповідача заяву про проведення із позивачем остаточного розрахунку, яка була вручена 14.12.2022 року, тому саме 15.12.2022 року відповідач зобов`язаний провести з позивачем остаточний розрахунок. Однак, в порушення вимог законодавства, відповідач не виплатив заробітну плату позивачеві, у зв`язку із чим, враховуючи положення ст.117 КЗпП, позивач вимагає стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.12.2022 року по 09.03.2023 року, що становить 33 806,40 грн. Ухвалою суду від 30 березня 2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 30.03.2023 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач у встановлений судом строк надав суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що відповідач Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне. Позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем двічі: з 02.03.2015 року по 10.07.2020 року та з 11.01.2021 року та по теперішній час. У період часу з 15.07.2020 року по 02.12.2020 року, який зазначає сам позивач, останній перебував у трудових відносинах із ПАТ «ШУ «Покровське». Позивачу в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні 10.07.2020 року нараховано: за 12.2019 року - 2 667,41 грн., за 01.2020 року - 5 255,23 грн., за 02.2020 року - 6 920,89 грн., за 03.2020 року - 5 956,00 грн., за 04.2020 року - 8 160,80 грн., за 05.2020 року - 12 068,62 грн., за 06.2020 року - 250,03 грн., за 07.2020 року - 6 464,569 грн., а всього 47 743,67 грн. В якості сум, що підлягають сплаті за період з 11.01.2021 року нараховано: за 04.2021 року - 1 195,34 грн., за 05.2021 року - 4 107,23 грн., за 06.2021 року - 69,79 грн. Тобто, загальна сума, яка підлягала сплаті позивачу при звільненні становить 53 116,03 грн. Суми зазначені після обов`язкових утримань до сплати, тобто вже з утриманням підприємством з цих сум обов`язкових податків та зборів. В день звільнення 10.07.2020 року позивачу, який в той день не працював, у відділі кадрів була видана трудова книжка, після чого позивач повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для проведення повного розрахунку із ним, але з невідомих причин, позивач до бухгалтерії не звернувся та остаточний розрахунок, який належним чином був нарахований на день його звільнення, не отримав. 14.12.2022 року відповідач дійсно отримав поштове відправлення про проведення остаточного розрахунку після звільнення, однак дане відправлення надіслано не [PERSON] , а адвокатом Малькевич Н.В. в інтересах іншої особи. Крім того, позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.12.2022 року по день винесення судового рішення. Однак, відповідач вважає, що датою виникнення затримки розрахунку при звільненні має бути день, наступний за днем пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про такі вимоги відповідач дізнався лише після отримання ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження у справі №204/3671/23, тобто 05.04.2023 року. У зв`язку із тим, що позивачем невірно зазначений період меж позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку, вважає, що у цій частині позовних вимог слід відмовити. Також слід врахувати, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Тобто, виходячи із положень ст.ст. 116, 117 КЗпП період, за який стягується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, не може перевищувати 6 місяцям. Також просить врахувати інтереси відповідача, які полягають у збереженні підприємством свого матеріального та фінансового становища і платоспроможності, та зменшити розмір за затримку розрахунку при звільненні до розумної пропорційності. Покладення на відповідача обов`язку виплати середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні стане додатковою жорстокою санкцією у фінансовій сфері відповідача, тим самим перетвориться на непосильний тягар. Середньоденний заробіток позивача за останні 2 місяці складає 2 253,75 грн. Також вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат задоволенню не підлягають. У зв`язку з викладеним просив відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , з 02.03.2015 року по 10.07.2020 року працював у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська», що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] (а.с.3-4). Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. На підставі наказу Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» 02.12.2020 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням, згідно зі ст.38 КЗпП України, що також підтверджується копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] . Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У частині 1 статті 116 КЗпП України, в редакції, що діяла на момент звільнення [PERSON] з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», тобто станом на 02.12.2020 року, закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану йому заробітну плату і до цього часу. При цьому, всі наведені у відзиві на позовну заяву твердження сторони відповідача про те, що відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок у зв`язку з тим, що позивач ні при звільненні, ні після цього, не звертався до відповідача з заявами про проведення остаточного розрахунку, суд до уваги не приймає, оскільки такі обставини жодним чином не звільняють відповідача як роботодавця від передбаченого законом обов`язку у день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з позивачем як працівником остаточний розрахунок. Не заслуговують на увагу і наведені у відзиві на позовну заяву доводи сторони відповідача про те, що після звільнення позивач не звертався до відповідача з приводу проведення з ним остаточного розрахунку, оскільки вони повністю спростовуються наданими позивачем доказами, а саме: 08.12.2022 року позивач звернувся до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» із письмовою заявою, якою просив провести з ним остаточний розрахунок, у зв`язку із звільненням та направив вищезазначену заяву на адресу відповідача рекомендованим листом №8532301595604 засобами поштового зв`язку «Укрпошта» (а.с.9). Відправлення вручено 14.12.2022 року представнику Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» за довіреністю (а.с.10). Як вбачається із наданої [PERSON] 20.02.2023 року Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» довідки №2452, підприємство має перед ним заборгованість з виплати заробітної плати у загальному розмірі 47 743,67 грн. та яка складається: грудень 2019 року - 2 667,41 грн., січень 2020 року - 5 255,23 грн., лютий 2020 року - 6 920,89 грн., березень 2020 року - 5 956,00 грн., квітень 2020 року - 8 160,80 грн., травень 2020 року - 12 068,62 грн., червень 2020 року - 250,03 грн., липень 2020 року - 6 464,69 грн. (а.с.5). Крім того, відповідачем зазначається та не заперечується позивачем, що [PERSON] з 11.01.2021 року і по теперішній час працює у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська». Як вбачається із наданої [PERSON] 20.02.2023 року Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» довідки №7454, підприємство має перед ним заборгованість з виплати заробітної плати у загальному розмірі 5 372,36 грн. та яка складається з: квітень 2021 року - 1 195,34 грн., травень 2021 року - 4 107,23 грн., червень 2021 року - 69,79 грн. (а.с.6). Суд зауважує, що матеріали справи не містять належних та переконливих доказів на підтвердження того, що відповідачем перед позивачем була погашена існуюча заборгованість по заробітній платі, а тому усі наведені відповідачем заперечення з цього приводу, суд вважає безпідставними та недоведеними, до уваги їх не бере та відхиляє. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, за період з грудня 2019 року по липень 2020 року та за період з квітня 2021 року по червень 2021 року відповідач не в повному обсязі виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Отже, з вищевказаних довідок вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить у загальному розмірі 53 116,03 грн. та вказана заборгованість визначена вже за вирахуванням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів, тобто є сумою, яка належить позивачу до виплати. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 53 116,03 грн., без утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заборгованості по заробітній платі, який стягнуто судом - 53 116,03 грн.; період стягнення дорівнює 11 місяців. Отже, розмір заробітної плати який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за один місяць становить: 53 116,03 грн. / 11 = 4 828,73 грн., без утримання з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в редакції, що діяла на момент звернення позивача до суду з даним позовом, тобто станом на 15.03.2023 року, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.12.2022 року по день винесення судом рішення, оскільки розрахунок з позивачем так і не проведений. Позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 15.12.2022 року, тобто не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.12.2022 року, тобто з дня, наступного за днем пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, по 05 травня 2023 включно, тобто до дня винесення рішення. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки №2452 від 20.02.2022 року, виданої Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці становить 2 253,75 грн. (а.с.7). Кількість робочих днів за період з 15.12.2022 року по 05 травня 2023 року включно складає 98 днів, а саме: грудень 2022 року - 11 днів, січень 2023 року - 22 дні, лютий 2023 року - 20 днів, березень 2023 року - 22 дні, квітень 2023 року - 20 днів, травень 2023 року - 3 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 15.12.2022 року року по 05.05.2023 року включно складає 220 867,50 грн. (2 253,75 грн. х 98 днів = 220 867,50 грн.). У зв`язку з викладеним, суд приходить до переконливого висновку, що з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 220 867,50 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені на суму 53 116,03 грн. та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. Крім того, оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за які позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 073,60 грн., задоволені в розмірі 220 867,50 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи. Оскільки на день подачі позову ціну позову за позовним вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не було можливо визначити, та враховуючи що позовні вимоги в цій частині задоволені на суму 220 867,50 грн., з позивача слід стягнути судовий збір на користь держави у вигляді доплати у розмірі 1 135,07 грн., з подальшим його стягненням з відповідача на користь позивача. З урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 2 208,67 грн., що дорівнюватиме 1 % від задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved