Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 04 жовтня 2022 року до суду з позовною заявою до Першої державної нотаріальної контори Одеської області, третя особа Державний нотаріус Саданов Олександр Валерійович про визнання незаконною та скасування постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що 25.03.2020 року Державним підприємством «СЕТАМ» проведено електронні торги з реалізації нерухомого майна, належного боржнику - [PERSON] , а саме: земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,118 га, кадастровий номер 5123781500:02:002:0678, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до протоколу №471228 про проведені електронні торги, виданому Державним підприємством «СЕТАМ», їх переможцем визнано [PERSON] . 30.07.2022 року державним нотаріусом Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Садановим О.В. прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі [PERSON] свідоцтва про придбання вищезазначеного нерухомого майна з прилюдних торгів. Ця постанова нотаріуса мотивована тим, що в Акті про реєстрацію предмета іпотеки, складеного приватним виконавцем Колечко Д.М. 23.04.2020 року не вказані: - календарна дата гарантійного платежу; - у покупця перед її адресою не вказано «місце проживання», хоча сама адреса присутня. Правовою підставою відмови у вчиненні нотаріальної дії нотаріус зазначив ч.1 та ч.2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Позивачка [PERSON] зауважує, що підстави, які б унеможливлювали видачу свідоцтва про право власності на придбане нею на електронних торгах 25.03.2020 року нерухоме майно, у даному випадку відсутні, оскільки на її думку Акт про реалізацію майна, складений приватним виконавцем Колечко Д.М. 23.04.2020 року відповідає вимогам чинного законодавства, а тому відмова державного нотаріуса, на думку позивачки, є необґрунтованою. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, проте адвокат Тодоров А.І., який діє в її інтересах, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача - Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області не з`явився, проте надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, в зв`язку з великою завантаженістю в роботі. В судове и засідання третя особа Державний нотаріус Саданов Олександр Валерійович не з`явився, проте надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, в зв`язку з великою завантаженістю в роботі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та надавши правовому оцінку доводами сторін, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно до протоколу №471228 проведення електронних торгів від 25.03.2020 року, переможцем електронних торгів з реалізації нерухомого майна, належного боржнику - [PERSON] , а саме: земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,118 га, кадастровий номер 5123781500:02:002:0678, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визначено позивачку [PERSON] . Відповідно до Акту про реалізації предмета іпотеки від 23.03.2020 року по виконавчому провадженню №58903185, було визначено, що предмет іпотеки (лот №408872) - земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,118 га, кадастровий номер 5123781500:02:002:0678, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] було реалізовано 25.03.2020 року та придбано позивачкою [PERSON] . Однак, постановою Державного нотаріуса Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Саданова Олександра Валерійовича від 30.07.2022 року №828/02-31 було відмовлено позивачці [PERSON] у видачі Свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на земельну ділянку під № [NUMBER] , площею 0,1118 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначена вище оскаржувана постанова нотаріуса мотивована тим, що в Акті про реєстрацію предмета іпотеки, складеного приватним виконавцем Колечко Д.М. 23.04.2020 року не вказані: - календарна дата гарантійного платежу; - у покупця перед її адресою не вказано «місце проживання», хоча сама адреса присутня. Правовою підставою відмови у вчиненні нотаріальної дії нотаріус зазначив ч.1 та ч.2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», відповідно до якої нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ з посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №925/1121/17, від 17.04.2019 у справі №916/675/15. У пункті 75 постанови від 28 жовтня 2020 року у справі №910/10963/19 Верховний Суд зробив наступний правовий висновок: «За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також Закон України №1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Відповідно до статті 11 зазначеного вище Закону державний реєстратор (в спірних правовідносинах ним виступає державний нотаріус Саданов О.В.) самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Відповідно до п.3. Глави 12 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, підставою для видачі свідоцтва про придбання арештованого або заставленого майна з прилюдних торгів (аукціонів). Згідно п.3.2. Глави 12 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, підставою для видачі свідоцтва про придбання арештованого або заставленого майна з прилюдних торгів (аукціонів), в акті про проведені електронні торги зазначається така інформація: ким, коли і де проводилися електронні торги; стисла характеристика реалізованого майна; прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - переможця електронних торгів, серія та номер документа, що посвідчує її особу, місце проживання (у разі якщо переможцем електронних торгів є юридична особа, зазначаються її найменування, місцезнаходження та код за ЄДРПОУ); сума, внесена переможцем електронних торгів за придбане майно; прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи (найменування юридичної особи) - боржника, її місце проживання (місцезнаходження); дані про документи, що підтверджують право власності боржника на майно; номер лота реалізованого майна. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до норм чинного законодавства, суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону «Про нотаріат» і належать до його компетенції. Відповідне положення міститься у Постанові КЦС ВС від 17 березня 2021 року у справі №761/36415/18. Нотаріальні дії повинні вчинятись відповідно до встановлених для нотаріуса або посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, компетенцією і порядком їх вчинення. Підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій, нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, визначені статтею 49 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників. У Постанові від 10 квітня 2019 року у справі №161/9939/17 (провадження №61-40053св18) Верховний Суд зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Таким чином, посилання сторони позивачки [PERSON] , що оскаржувана постанова державного нотаріуса Саданова О.В. від 30.07.2022 року №828/02-31 є незаконною та не відповідає нормам діючого законодавства є недоведеними, необґрунтованими та спростовується матеріалами справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Враховуючи вищезазначене, суд одночасно звертає увагу позивачки [PERSON] що обраний нею спосіб захисту, а саме - скасування постанови державного нотаріуса Саданова О.В. від 30.07.2022 року №828/02-31, є неефективним для захисту її порушеного права, тобто не призведене до поновлення її законних прав та інтересів, адже скасування оспорюваної постанови не матиме правових наслідків для визнання за позивачкою права власності на зазначену вище земельну ділянку, тому у задоволенні позовних вимог позивачки [PERSON] , слід відмовити. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона, відповідно до ст. 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Саме такий висновок зробила в Постанові Велика палата Верховного суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19. Відповідно до вимог частин 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачка [PERSON] була звільнена від сплати судового збору згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», витрати зі сплати судового збору, слід віднести на рахунок держави. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: dismissed