Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

18 серпня 2022 року до Нетішинського міського суду надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Козійчук О.І., до [PERSON] - про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог представником позивача [PERSON] - адвокатом Козійчуком О.І. зазначено: 18 грудня 2004 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, про що свідчить відповідний актовий запис №312 від 18 грудня 2004 року, житлове приміщення - квартира [ADDRESS] , у якому з 23 січня 2013 року зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] , та у якій до початку 2021 року проживало подружжя, отримана і належить позивачу [PERSON] та членам сім`ї позивача, зокрема: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 11 листопада 2009 року та витягом про реєстрацію прав власності №24980707 від 05 січня 2010 року, у липні 2021 року відповідач [PERSON] припинив проживання у квартирі по [ADDRESS] , забравши свої речі та повідомивши про розірвання шлюбних стосунків, при цьому, добровільно відмовившись від зняття з реєстрації місця проживання, що і слугувало підставою для звернення до суду, оскільки, відповідно до ст.61 СК України (в редакції, що діяла на момент видачі свідоцтва про право власності на квартиру, тобто, станом на 11 листопада 2009 року), - до об`єктів права спільної сумісної власності не належало приватизоване одним із подружжя житло, так як, лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, включно, житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя, згідно змін, внесених Законом України №2913-VI «Про внесення змін до ст.61 СК України щодо об`єктів спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року, за яким ст.61 СК України - було доповнено ч.5, у якій було викладено, що «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі, приватизації», які діяли в період часу з 08 лютого до 2011 року до 12 червня 2012 року, включно, оскільки, відповідно до Закону України №4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року, який набрав чинності з 13 червня 2012 року, у ст.61 СК України було виключено - ч.5, натомість, ст.57 ч.1 СК України - доповнено п.4), згідно з яким «житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] - не є співвласником квартири по [ADDRESS] , та, враховуючи відсутність останнього у спірному житловому приміщенні з липня 2021 року, є необхідність визнати відповідача [PERSON] - втратившим право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , оскільки, означене порушує право позивача [PERSON] , спричиняючи матеріальні труднощі в частині сплати комунальних послуг та вільного здійснення права власності в частині володіння, користування, розпоряджання своїм майном, тощо, і власник майна має право вимагати усунення будь-яких перешкод у реалізації своїх прав. 22 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Козійчук О.І., до [PERSON] - про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до Ухвали Нетішинського міського суду від 22 серпня 2022 року (а.с.21), - відкрито провадження у справі, за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання. 21 жовтня 2022 року у цивільній справі за позовом [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Козійчук О.І., до [PERSON] - про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до Ухвали Нетішинського міського суду від 21 жовтня 2022 року (а.с.31), - підготовче провадження закрито з призначенням справи до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] - адвокат Козійчук О.І., будучи своєчасно та належним чином повідомленими про час та місце проведення судового провадження, в судове засідання - не з`явились, надавши до суду відповідну заяву (вх. №1672/23 від 17 квітня 2023 року), щодо можливості проведення судового розгляду справи за їх відсутності, підтримавши позовні вимоги у повному обсязі та наполягаючи на задоволенні останніх. Відповідач [PERSON] у строк, встановлений судом в Ухвалі Нетішинського міського суду від 22 серпня 2022 року, - відзив на позовну заяву не подав, та, - будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час та місце проведення судового провадження, в судове засідання - не з`явився, причини неявки - суду не повідомив, клопотань щодо відкладенні розгляду справи - до суду не надав. У відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України - фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється, оскільки, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У судовому засіданні встановлено: згідно копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області 18 грудня 2004 року (а.с.8) - сторони по справі 18 грудня 2004 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області зареєстрували шлюб, про що 18 грудня 2004 року складено відповідний актовий запис за №312 від 18 грудня 2004 року, із дослідженої копії свідоцтва про право власності від 11 листопада 2009 року та копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Нетішинське бюро технічної інвентаризації» за №24980707 від 05 січня 2010 року (а.с.9,10) вбачається, що Виконавчий комітет Нетішинської міської ради, на підставі розпорядження №127 від 10 листопада 2009 року, посвідчує, що квартира [ADDRESS] , дійсно належить на праві спільної сумісної власності - позивачу [PERSON] та членам сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про що свідчить реєстраційний номер 29382373, номер запису 2727 в книзі 8, відповідно до довідки про фактичне місце проживання за №01/2022 від 10 серпня 2022 року та акту про фактичне місце проживання за №01/2022 від 10 серпня 2022 року (а.с.11,12) - відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований по [ADDRESS] , за місцем реєстрації за визначеною адресою - з липня 2021 року не проживає, що підтверджується інформацією голови правління ОСББ «Китайська стіна 2016», на підставі комісійно складного акту, із досліджених письмових пояснень свідка [PERSON] від 04 серпня 2022 року (а.с.13), свідка [PERSON] від 04 серпня 2022 року (а.с.14) та свідка [PERSON] від 04 серпня 2022 року (а.с.15), що надали аналогічні одна одній пояснення, зазначили, що підтримуючи дружні стосунки з позивачем [PERSON] , у зв`язку з чим, періодично перебуваючи за місцем мешкання останньої - по [ADDRESS] , їм відомо, що відповідач [PERSON] , припинивши сімейні стосунки з позивачем [PERSON] , з липня 2021 року у квартирі, що належить позивачу [PERSON] та у якій той є зареєстрованим, - не проживає, взагалі не з`являючись за вказаною адресою, відповідно до інформації Відділу адміністративних послуг ВК Нетішинської міської ради за №133/ЕП від 19 серпня 2022 року (вх. №ЕП-1027/22 від 22 серпня 2022 року) та копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Нетішинським МВ УМВС України в Хмельницькій області 02 лютого 2011 року (а.с.7,20), - відповідач [PERSON] , [INFO] , з 23 січня 2013 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Так, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси - у спосіб, визначений законом, дотримуючись завдань та основних засад цивільного судочинства, якими є - справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, і судовий захист - є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників судового процесу. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.4 ЦПК України), що, окрім того, закріплено у ст.16 ЦК України, за приписами якої - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тож, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених ЦПК України випадках, і учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору - на власний розсуд (ст.13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, при цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, і доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Разом з тим, згідно з положеннями ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, і обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Водночас, суд вирішуючи справи, застосовує при розгляді проваджень - Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) і Протоколи до останньої, згоду на обов`язковість яких надано ВР України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ (ст.10 ч.4 ЦПК України). Крім того, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах ВС (ст.263 ч.4 ЦПК України). У відповідності до положень діючого законодавства - житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання (ст.379 ЦК України), і кожен має право на житло, що означає, перш за все, право особи мати житло для власного проживання та для проживання членів її сім`ї, і ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом, що безпосередньо закріплено у ст.47 Конституції України і кореспондується з положеннями ст.9 ЖК України. Правом власності - є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, і власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, при цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст.ст.316-319 ЦК України). Однак, Конституцією України передбачено - як захист права власності, так і захист права на житло. За приписами ст.41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, і право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, що повністю резюмується з положеннями ст.321 ЦК України, за якими - право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно ст.47 Конституції України - кожен має право на житло, держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду, і ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Квартира - це ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (ст.382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири закріплені у ст.383 ЦК України, за якими - власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. І власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України). Водночас, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї - є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб, оскільки, є уособленням охорони законом права на житлову площу в житловому приміщенні за тимчасово відсутніми наймачами та членами їх сімей. Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом передбачено ст.405 ЦК України, за приписами якої - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником, при цьому, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст.150 ЖК України). Згідно з положеннями ст.57 ч.1 п.3 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка - є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст.60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу), при цьому, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й фактом спільної участі подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, статус спільної сумісної власності повинен визначатися критеріями - часом набуття майна і коштами, за які таке майно було набуте (джерело набуття). І у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, що повністю узгоджується з правовим висновком ВС України, викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2641цс15). Положеннями ст.61 СК України визначено об`єкти права спільної сумісної власності подружжя. Водночас, Законом України №2913-VІ «Про внесення змін до ст.61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року (набрав чинності 08 лютого 2011 року) - вказану правову норму, а саме, ст.61 СК України, було доповнено ч.5, згідно з якою було визначено, що «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу, внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації» Однак, Законом України №4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року (набрав чинності 13 червня 2012 року) - у ст.61 СК України - ч.5 було виключено, натомість, ст.57 ч.1 СК України було доповнено п.4), згідно з яким визначалось, що «житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - є особистою приватною власністю дружини, чоловіка». Відповідно до положень ст.1-ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і таке інше) державного житлового фонду на користь громадян України, і до об?єктів приватизації належать, зокрема, квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму, при цьому, приватизація здійснюється шляхом, зокрема, безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім?ї та додатково 10 квадратних метрів на сім?ю. Тож, за змістом правових норм, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», - власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. Отже, з урахуванням внесених змін до СК України - правовий режим приватизованого житла змінювався, при цьому, лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, включно, житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу, внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя, і інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації, на що акцентував свою увагу у висловлених правових позиціях ВС у постановлених судових рішеннях - Постанові ВС від 20 червня 2018 року (справа №1311/832/12 (провадження №61-6409св18) та Постанові ВС від 12 червня 2019 року (справа №409/1959/15-ц (провадження №61-14257св18). Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ст.3 ч.3 ЦПК України). Так, у судовому засіданні встановлено, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі позивач [PERSON] набула у приватну власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 11 листопада 2009 року, виданим приватизаційним органом ВК Нетішинської міської ради, яке у встановленому законом порядку недійсним не визнавалося, тобто, є чинним, і, відповідно, яке свідчить про набуття права особистої приватної власності на означену житлову площу з боку позивача [PERSON] , і, яке, як, наслідок, вказує, що у відповідача [PERSON] будь-які правові підстави, які б свідчили про право власності на спірну квартиру - відсутні, оскільки, право власності на спірне нерухоме майно було набуте, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», 11 листопада 2009 року. Згідно вимог ст.386 ЦК України, які визначають засади захисту права власності, - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності, і власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до положень ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року - кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, і органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар, і конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто, повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен із яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Таким чином, суд, дослідивши надані в судове засідання матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, а також, беручи до уваги позицію учасників судового процесу, і, відповідно, оцінивши надані докази, які мають значення для правильного вирішення справи, і на які кожна сторона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи, базуючись на засадах верховенства права, ухвалюючи судове рішення, яке повинно бути законним та обґрунтованим, приходить до висновку, що позов [PERSON] - про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - підлягає задоволенню, оскільки, в судовому засіданні підтверджено право власності на квартиру [ADDRESS] , яке є непорушним, за позивачем - [PERSON] , у відповідності до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11 листопада 2009 року, а також, встановлено відсутність відповідача [PERSON] у спірному житловому приміщенні з липня 2021 року, тобто, без поважних причин, понад один рік, та - не встановлено будь-яких правових підстав для збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім відповідачем [PERSON] , який, у відповідності до приписів ст.12, ст.81 ЦПК України, не надав до суду жодного ґрунтовного доказу в заперечення позовних вимог та спростування встановлених під час судового розгляду обставин, що, на переконання суду, буду відповідати принципу пропорційності, тобто, дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Тож, на переконання суду, позовні вимоги [PERSON] - про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - суд вважає обґрунтованими, вмотивованими та переконливими, оскільки, у судовому засіданні доведено, що право позивача [PERSON] в частині обмеження здійснення права власності - порушено і підлягає судовому захисту - шляхом усунення перешкод у здійсненні конституційно закріпленого права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, у тому числі, житловим приміщенням, від будь-яких осіб, у законний спосіб, який власник вважає прийнятним, і, в даному випаду, на думку суду, таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, і в судовому засіданні доведено відсутність відповідача [PERSON] без поважних причин понад один рік - по [ADDRESS] , а також, не встановлено обставин, за наявності яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад встановлені строки, що свідчить про наявність правових підстав для втрати права користування житловим приміщенням з боку відповідача [PERSON] за означеною адресою. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, і, хоча ст.6 п.1 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення, і питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», №4909/04, §58, рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «RuizTorija v. Spain», №303-А, §29). Водночас, приймаючи до уваги, що основною метою позовної вимоги - про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з якою звернувся до суду позивач [PERSON] , є необхідність зняття відповідача [PERSON] з місця реєстрації у квартирі [ADDRESS] , - суд вважає необхідним зазначити, що означена дія повністю охоплюється позовною вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вирішення якої і буде підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, оскільки, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме, від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою, до того ж, - у відповідності до положень ст.24 ч.1 п.6) Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» №1871-IX від 05 листопада 2021 року, який регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг, тощо, - орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі: … п.6) судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Окрім того, суд вважає за необхідне, ухвалюючи остаточне рішення за справою, вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами, з урахуванням діючого ЦПК України, та - задоволенням позовних вимог, беручи до уваги положення ст.ст.133, 141-142 ЦПК України, за приписами яких - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст.133 ч.1 ЦПК України), - стягнувши з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] - судовий збір, що становить суму у розмірі 992 гривні 40 копійок, сплачений позивачем [PERSON] при зверненні до суду з позовом, згідно квитанції №Н8НМ-ХМ91-КВ14-Т156 від 18 серпня 2022 року (а.с.1), оскільки, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача (ст.141 ч.1, ст.141 ч.2 ЦПК України). Однак, суд вважає за необхідне відмовити у стягненні з відповідача [PERSON] , на користь позивача [PERSON] , в рахунок відшкодування судових витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, суми у розмірі 5000 гривень, про що зазначено у позовній заяві [PERSON] , оскільки, будь-яких даних на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в означеному розмірі, з боку позивача [PERSON] до суду не надано. На підставі викладеного, враховуючи положення ст.ст.57, 61 СК України,

Outcome: approved