Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

У березні\~2023\~року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Чернігівської міської ради, в якому просить визнати за ним право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] . Обґрунтовано позов тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 305 від 19.11.1990 батько позивача [PERSON] отримав ордер № 1718 на житлове приміщення, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка надавалася для проживання його з другою дружиною [PERSON] . Після розірвання шлюбу [PERSON] (друга дружина батька) знялася з реєстрації за вказаною адресою і єдиним зареєстрованим у квартирі залишився [PERSON] , який помер [INFO] . Таким чином квартира залишилась без наймача та зареєстрованих в ній осіб. З початку 2017 року позивач після розірвання шлюбу зі своєю дружиною почав проживати разом з батьком у вказаній квартирі. 01 грудня 2020 року [PERSON] знявся з попереднього місця проживання за адресою: [ADDRESS] та до смерті батька проживав разом з ним у його квартирі, де проживає і на даний час. Після смерті [PERSON] позивач не втратив інтерес до квартири, в якій проживав разом із батьком до його смерті, має намір користуватися нею, іншого житла у власності немає. Крім того, користування спірною квартирою не порушує прав та інтересів інших осіб, оскільки квартира від самого початку надавалася для постійного проживання [PERSON] і подальший зв`язок з якою позивач, як член сім`ї наймача - не втратив. Враховуючи викладене позивач звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 07\~березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. Представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на відсутність правових підстав. Зокрема, представник відповідача зазначила, що ордер № 1718 на спірну квартиру був виданий на сім`ю із двох осіб: [PERSON] та його нову дружину [PERSON] , а тому у позивача не виникло право на користування вказаним житлом, оскільки його не було включено до зазначеного ордеру як члена сім`ї [PERSON] . Доказів, які б засвідчували факт надання [PERSON] згоди на вселення у спірну квартиру його сина [PERSON] , позивачем не надано. Крім того, до 01 грудня 2020 року позивач був зареєстрований за іншою адресою, тобто зберігав за собою право користування іншим житлом. Також, позивачем не надано доказів на підтвердження факту ведення ним спільного господарства разом із своїм батьком в обумовлений у позовній заяві період. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.04.2023 закрито підготовче провадження у даній справі та справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши учасників справи, допитавши у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. З інформації Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 29.03.2023 вбачається, що місце проживання позивача [PERSON] було зареєстровано з 01.12.1998 по 01.12.2020 по [ADDRESS] (а.с. 83). Як пояснив у судовому засіданні позивач, дана квартира було отримана його матір`ю [PERSON] на склад сім`ї: на себе та двох синів: [PERSON] та [PERSON] . Позивач у судовому засіданні зазначив, що квартиру [ADDRESS] мати отримала вже після розлучення з батьком, а тому до складу сім`ї для отримання житла він не був включений. Разом з тим, після розлучення батько позивача уклав шлюб з [PERSON] . Відповідно до ордеру на житлове приміщення № 1718 від 01 лютого 1991 року, батько позивача [PERSON] отримав право на користування житловим приміщенням, а саме однокімнатною квартирою за адресою: [ADDRESS] , на сім`ю із двох осіб: [PERSON] та його дружину [PERSON] (а.с. 12). Згідно інформації з поквартирної картки у даній квартирі були зареєстровані дві особи: [PERSON] , [INFO] (наймач) та [PERSON] , [INFO] (дружина наймача) (а.с. 13). 26 липня 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 29.07.2006 (а.с. 14). Як пояснив у судовому засіданні позивач, після розірвання шлюбу [PERSON] знялася з реєстрації за вказаною адресою і єдиним зареєстрованим у квартирі залишився [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер (а.с. 16), поховання за словами позивача здійснив він разом з братом [PERSON] (а.с. 32, 33, 34, 35). Згідно акту від 02.02.2023, складеного зі слів сусідів [PERSON] , [PERSON] та посвідченого майстром КП «ЖЕК-10» Чернігівської міської ради, [PERSON] проживав разом та вів спільне господарство з [PERSON] на день його смерті за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , який є рідним братом позивача, пояснив, що у позивача з дружиною часто виникали сварки, а тому після розлучення з дружиною він у 2017 році переїхав жити до батька. Вони спільно готували їжу, купували продукти, ліки. Батько отримував пенсію. Свідок [PERSON] суду повідомив, що десь у 2017 чи 2018 роках він вперше познайомився з позивачем. Відносини між сином та батьком були дружелюбні. Свідок проживає по сусідству за адресою: [ADDRESS] , заселився у 2019 році, а до того навідувався до родичів. Більш тісно познайомилися з позивачем та його батьком під час бойових дій у лютому березні 2022 року, разом сиділи у підвальному приміщенні під час обстрілів, навідувався до них у квартиру. Квартира однокімнатна, [PERSON] готував їжу, ходив у магазин. Жили вони на пенсію батька, бо позивач не працював. Свідок [PERSON] суду повідомила, що проживає по сусідству з позивачем у квартирі [ADDRESS] . Позивач десь на початку 2017 року приїхав до батька і став з ним постійно проживати. На підтвердження факту проживання та користування житлом позивач надав суду копії квитанцій про оплату за комунальні послуги, оплати проведені у квітні поточного року, тобто вже після смерті квартиронаймача (а.с. 68-75). Також позивач надав суду копію акту виконаних робіт по заміні пошкоджених внаслідок бойових дій вікон у спірній квартирі, що було проведено за рахунок іноземних благодійних фондів (а.с. 76). Крім того, позивач надав суду копію заяви про реєстрацію місця проживання у спірній квартирі, яка ним була подана 01 березня 2023 року до Центру надання адміністративних послуг Чернігівської міської ради вже після смерті квартиронаймача (а.с. 77-79). Частиною першою статті 47\~Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ч. 3 ст.\~9\~ЖК УРСР ніхто не може бути вселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст.\~64\~ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача (власника), їх діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Членом сім`ї наймача може бути визнано особу, яка постійно проживає з наймачем та веде з ним спільне господарство. Відповідно до ст.\~61\~ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст.\~107\~ЖК України наймач жилого приміщення за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-60 цс 12 від 11 липня 2012 року - у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Постановою Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати,чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні,чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від\~01.11.1996\~№ 9\~«Про застосування\~Конституції України\~при здійсненні\~правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33\~Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. За змістом статті 65\~ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Таким чином, позивач зазначає, що вселився до квартири батька з початку 2017 року, хоча в цей час позивач був зареєстрований та зберігав за собою право на користування квартирою [ADDRESS] , яка була отримана в тому числі і на нього у складі сім`ї матері та з даної квартири позивач добровільно знявся з реєстрації у грудні 2020 року. За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні. Таким чином, у суду відсутні правові підстави вважати, що у позивача виникло право на користування спірним житлом аж до 01.12.2020, оскільки до зазначеної дати позивач був зареєстрований та мав на праві користування інше житло за адресою: [ADDRESS] . Позивач ніколи не був зареєстрований у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] та не був вписаний у ордер як член сім`ї осіб, для яких було надано це житло. Відповідно до постанови Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №199/10302/14-ц Касаційний цивільний суд зазначив, що навіть установлений судом факт спільного проживання в спірній квартирі позивача разом з наймачем квартири, не свідчить про дотримання передбачених законом правил про вселення спірну квартиру і набуття права користування нею. Крім того, згідно інформації Департаменту соціальної політики від 23.03.2023 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] була призначена житлова субсидія на [PERSON] , [INFO] , який був один зареєстрований, з грудня 2015 року по квітень 2022 року. Субсидія на наступний строк з травня 2022 року не була призначена, оскільки розмір плати за житлово комунальні послуги в межах соціальних норм та нормативів не перевищувала визначеного обов`язкового відсотку платежів. Зазначення у виконавчих документах місця проживання божника за адресою: [ADDRESS] не є доказом вселення позивача до цієї квартири у встановленому законом порядку. Надані позивачем до позовної заяви докази про понесені витрати на поховання батька виписані на ім`я його рідного брата [PERSON] . Разом з тим, здійснення поховання жодним чином не підтверджує факт дотримання встановленого порядку вселення позивача до спірної квартири. У відповідності до положень частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що позивач на початку 2017 року вселився в установленому законом порядку в розумінні частини другої 64 ЖК України та на відповідній правовій підставі постійно проживав у спірній квартирі разом з наймачем, при цьому, судом встановлено, що до грудня 2020 року позивач зберігав за собою право користування іншим житловим приміщенням, а тому, з підстав заявлених позивачем, позов задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed