Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

04.10.2022 представник позивача, адвокат Бойко Ірина Юріївна, звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що 28.07.2000 між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було укладено шлюб. Під час перебування в шлюбі за спільні кошти сім`ї подружжям було придбано: 1) 05.06.2008 легковий автомобіль MITSUBISHI PAJERО, чорного кольору, 2008року випуску, тип кузова універсал-загальний, номер кузова: [NUMBER] , номер двигуна: [NUMBER] , об`ємом 2477 куб см. 2) 13.06.2017 причіп Лідер 810082, сірого кольору,2017 року випуску, тип: ПР- Борговий-Загальний, номер кузова: [NUMBER] , повна маса 750 кг, що підтверджується відповіддю Головного Сервісного центру МВС України від 22.08.2022 № 31/735A3-5525-2022.Ринкова вартість автомобіля, згідно продажу аналогічних автомобілів на AUTO.RІA станом на день звернення до суду становить 400 000 грн., а причепа 20 000 грн..01 червня 2022 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду по справі №357/15602/21 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Однак, після розірвання шлюбу, як стало відомо позивачу з відповіді сервісного центру МВС України вище вказаний транспортний засіб разом з причепом відповідач без згоди позивача відчужив. Згідно реєстраційної картки ТЗ від 12.01.2022, автомобіль MITSUBISHIPAJERO був перереєстрований на нового власника [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу укладеного в ТСЦ № 3242/2022/3036793 від 12.01.2022.Згідно реєстраційної картки ТЗ від 22.01.2022, Причіп Лідер 810082, був перереєстрований на нового власника [PERSON] на підставі договору укладеного у СГ № 7214/22/006662 від 19.01.2022. Тобто, знаючи про те, що [PERSON] 29.12.2021 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом про розірвання шлюбу, відповідач свідомо, без згоди дружини розпорядився спільним майном подружжя на свій розсуд, продавши його. А, як слідує із відповіді Сервісного центру МВС України, одразу після набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, а саме 06.07.2022, за кошти отримані відпродажу спільних транспортних засобів придбав автомобіль MERCEDES-BENZML300, 2010 року випуску. Відповідно до ст. 60, 61, 65, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тобто, враховуючи те, що транспортний засіб та причіп були відчужені без згоди позивача, як дружини та проти її волі, остання має право отримати грошову компенсацію своєї частки автомобіля та причепа. Більше того, такі вимоги відповідають правовій позиції, що викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20.Тому, просила поділити спільне майно подружжя, шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача вартості 1/2 частини спільного автомобіля MITSUBISHI PAJERO, 2008 року випуску, тип кузова універсал-загальний, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна: [NUMBER] , об`ємом 2477 куб см., в сумі 200 000 грн. та вартості 1/2 частини причепа Лідер 810082, сірого кольору, 2017 року випуску, тип: ПР-Бортовий-Загальний, номер кузова [NUMBER] в сумі 10 000 грн., всього 210 000 грн., а також понесені судові витрати. 09.11.2022 судом постановлено ухвалу, про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. 12.12.2022 представник відповідача, адвокат Коваль Олександр Петрович, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач не визнає позову повністю виходячи з наступного. Так дійсно, 28.07.2000 між відповідачем та [PERSON] було укладено шлюб, актовий запис №574. Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.06.2022 по справі №357/15602/21, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час перебування у шлюбі, як подружжя, було набуто рухоме і нерухоме майно. Зокрема, було набуто за час перебування у шлюбі автомобіль марки MITSUBISHI модель PAJERO2008 року випуску, та причіп Лідер 810082 2017 року випуску. Відчуження автомобіля MITSUBISHIPAJERO відбулося під час перебування у шлюбних відносинах з позивачем, та за її згоди 12.01.2022 та причепу 19.01.2022 (рішення про розірвання шлюбу від 01.06.2022). Про поданий позов про розірвання шлюбу 29.12.2022 відповідач не знав, та дізнався лише 17.04.2022, шляхом надходження повідомлення в додаток «Дія», та ухвали суду від 28.01.2022 по справі №357/15602/21, тобто, навіть ухвала про відкриття провадження у справі про розірвання шлюбу була винесена 28.01.2022, після продажу транспортних засобів, та під час фактичних шлюбних відносин. Кошти отримані від продажу транспортних засобів були витрачені на ведення спільного господарства, та спільні сімейні потреби, оскільки як уже зазначалось, відповідач не знав про поданий позов позивачем про розірвання шлюбу. Про ведення спільного господарства, та витрачання коштів отриманих від продажу транспортних засобів свідчить той факт, що в рішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.06.2022по справі №357/15602/21, зазначено, що [PERSON] 28.04.2022 подав на адресу суду заяву про надання строку на примирення строком на 1 місяць. Також, вагомим доказом спільного проживання та ведення спільного господарства між позивачем і відповідачем у період часу продажу транспортних засобів є те, що у своїй позовній заяві від 29.12.2022 [PERSON] (позивач) не вказувала що окремо проживає від відповідача, та окремо веде побут (господарство). Також, в рішенні від 01.06.2022 зазначено, що «з лютого 2022 року сторони спільно як подружжя не проживають», тобто в січні 2022 року позивач і відповідач проживали спільно, та ділилися спільно набутим майном - коштами від продажу автотранспортних засобів. Більш того, навіть після того, як відповідач дізнався про шлюборозлучний процес, він все рівно надавав кошти позивачу(навіть після рішення про розірвання шлюбу), шляхом грошових переказів через термінали обслуговування Приватбанку. Відповідач, крім того, додатково, не погоджується з сумою позову, оскільки транспортні засоби були продані за більш меншою ціною, зокрема, причіп Лідер 810082 був проданий за 5000,00 грн., що підтверджується договором комісії №7214/22/1/006333 від 18.01.22, де згідно акту технічного стану транспортного засобу(причепу) його відсоток зносу становить 89%, та він потребує ремонту. Ця сума продажу причепу у 5000 грн., також підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу від 19.01.2022 №7214/22/006662. Також, автомобіль MITSUBISHIPAJERO 2008 року випуску, який продав відповідач 12.01.2022 не коштував 400 000 грн., оскільки, автомобілю на дату продажу вже було 14 років, в нього був поганий технічний стан, він був два рази перефарбований, та й відповідач продав його орієнтовно за 50000 грн. Для доказовості такої суми продажу автомобіля відповідач 06.12.2022 подав заяву про надання довідки про вартість проданого автомобіля MITSUBISHIPAJERO до Територіального сервісного центру МВС в Київській області №3242. Отже, враховуючи вищевикладене відповідач наполягає на безпідставності поданого позову, оскільки, автомобілі були продані за згоди позивача, та вона знала про це і в період спільного сімейного життя та ведення спільного господарства (побуту), кошти були витрачені на сім`ю. На підставі вищевикладеного, просив відмовити у задоволенні позову повністю. 07.02.2023 судом призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено експерту Петрушанко Вадиму Федоровичу та провадження у справі зупинено на час виконання експертиз. 14.03.2023 на адресу суду надійшов висновок експерта №45 від 10.03.2023 згідно ухвали суду від 07.02.2023, який переданий судді 15.03.2023. 15.03.2023 судом поновлено провадження у справі та призначено судове засідання. 30.03.2023 представник позивача, адвокат Бойко Ірина Юріївна, подала до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду, в якій просила поділити спільне майно подружжя, шляхом стягнення з [PERSON] на користь позивача вартості 1/2 частини спільного автомобіля MITSUBISHI PAJERO, 2008 року випуску, тип кузова універсал-загальний, номер кузова [NUMBER] , номер двигуна: [NUMBER] , об`ємом 2477 куб см., в сумі 171730 грн. та вартості 1/2 частини причепа Лідер 810082, сірого кольору, 2017 року випуску, тип: ПР-Бортовий-Загальний, номер кузова [NUMBER] в сумі 5583 грн., всього 177313,00 грн., а також вартість проведеної судової автотоварознавчої експертизи в сумі 2400,00 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. Представник позивача, адвокат Бойко Ірина Юріївна, у судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити вимоги в повному обсязі та зазначила, що сторони з 28.07.2000 по 01.06.2022 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час шлюбу за спільні кошти подружжя придбало автомобіль MITSUBISHI PAJERO, 2008 року випуску та причіп Лідер 810082, сірого кольору, 2017 року випуску. 29.12.2021 позивач подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу та 31.12.2021 виїхала за межі України, де перебувала до 14.01.2022. Однак, вже після 14.01.2022 сторони не вели спільне господарство та жили окремо, та вже після розірвання шлюбу (01.06.2022) позивач дізналася про продаж відповідачем автомобіля та причепа, позивач на продаж вищезазначеного рухомого майна згоду не надавала, кошти від відповідача не отримувала. Вартість 1/2 частини спільного майна встановлена висновком експерта. Так, відповідач додав до відзиву копії квитанції, однак ці квитанції не містять призначення платежу, тим самим не підтверджують передачу коштів за відчужені транспортні засоби. В рішенні суду про розірвання шлюбу не встановлено часу окремого проживання. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі та зазначив, що позивач 29.12.2021 подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу та виїхала за кордон. Він продав авто зі згоди позивача та в подальшому вислав їй гроші за ТЗ. До розірвання шлюбу вони з позивачем жили однією сім?єю і 2 місяці після розірвання шлюбу також, тому він ще пересилав їй гроші. Саме з кінця грудня та по січень жили сім?єю та позивач усно дала згоду на продаж авто. Представник відповідача, адвокат Коваль Олександр Петрович, в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві. Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована адресою: [ADDRESS] , а проживає за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , з 28 липня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбу та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2022 року, яке набрало законної сили 01.07.2022, у справі № 357/15602/21, шлюб між ними було розірвано. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано 05.06.2008 - легковий автомобіль MITSUBISHI PAJERО чорного кольору, 2008 року випуску, тип кузова універсал-загальний, номер кузова: [NUMBER] , номер двигуна: [NUMBER] , об`ємом 2477 куб см. та 13.06.2017 - причіп Лідер 810082, сірого кольору, 2017 року випуску, тип: ПР- Борговий-Загальний, номер кузова: [NUMBER] , повна маса 750 кг. Вказаний автомобіль та причеп були оформлені на відповідача [PERSON] . Вказані обставини підтверджено матеріалами справи (а.с. 4, 5, 20, 53-54, 102-104) та визнаються сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. З відомостей, які зазначені у листі Головного Сервісного центру МВС України від 22.08.2022 № 31/735A3-5525-2022, реєстраційних картках, відповіді ТСЦ МВС №3242 та наданих копій договорів комісії, купівлі-продажу (а.с. 5, 7, 8, 37-39, 51) встановлено, що відповідачем - [PERSON] було відчужено: транспортний засіб MITSUBISHI PAJERО чорного кольору, 2008 року випуску, на підставі договору купівлі-продажу ТСЦ №3242/2022/3036793 від 12.01.2022 [PERSON] , за ціною 49000,00 грн., та причіп Лідер 810082, сірого кольору, 2017 року випуску, на підставі договору купівлі-продажу, укладений у СГ №7214/22/006662 від 19.01.2022 [PERSON] за ціною 5000,00 грн. Висновком експерта автотоварознавчого дослідження з визначення ринкової вартості колісних транспортних засобів №45 від 10.03.2023 (а.с. 75-83) було визначено дійсну ринкову вартість колісного транспортного засобу MITSUBISHI PAJERО чорного кольору, 2008 року випуску, тип кузова універсал-загальний, номер кузова: [NUMBER] , номер двигуна: [NUMBER] , об`ємом 2477 куб см., яка складає 343460,00 грн. та визначено дійсну ринкову вартість причепу Лідер 810082, сірого кольору, 2017 року випуску, тип: ПР- Борговий-Загальний, номер кузова: [NUMBER] , повна маса 750 кг, яка складає 11166,00 грн. При вирішені спору суд виходить з наступного. Згідно із ч.1, ч.6, ч.9, ч.10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно із ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до частини 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтями 68, 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №686/23104/17. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що майно набуте в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , а саме: автомобіль марки MITSUBISHI PAJERО чорного кольору, 2008 року випуску, тип кузова універсал-загальний, номер кузова: [NUMBER] , номер двигуна: [NUMBER] , об`ємом 2477 куб см. та причіп Лідер 810082, сірого кольору, 2017 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя, враховуючи, що відповідач не оспорює презумпцію спільності права власності на вищевказане майно, тому воно підлягає поділу. Разом з тим, представник позивача в підтвердження позовних вимог зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач без згоди позивача розпорядився спільним майном подружжя на свій розсуд, відчужив його та вказане майно було перереєстроване на нових власників. Тому, враховуючи, що транспортний засіб та причіп були відчужені без згоди позивача, як дружини та проти її волі, [PERSON] має право отримати грошову компенсацію своєї частки автомобіля та причепа. Тому, просила поділити спільне майно подружжя шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача вартість 1/2 частини спільного автомобіля MITSUBISHI PAJERO, 2008 року випуску, в сумі 171730 грн. та вартість 1/2 частини причепа Лідер 810082, сірого кольору, 2017 року випуску, в сумі 5583 грн., всього 177313,00 грн. Представник відповідачв заперечуючи позовні вимоги зазначає, що відчуження автомобіля MITSUBISHI PAJERO разом з причепом відбулося під час перебування сторін у шлюбних відносинах, та за згоди позивача 12.01.2022 та 19.01.2022 (рішення про розірвання шлюбу від 01.06.2022). Про поданий позов про розірвання шлюбу 29.12.2022 відповідач не знав, та дізнався лише 17.04.2022, шляхом надходження повідомлення в додаток «Дія», та ухвали суду від 28.01.2022 по справі №357/15602/21. Кошти отримані від продажу транспортних засобів були витрачені на ведення спільного господарства, та спільні сімейні потреби, про що свідчить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.06.2022 у справі №357/15602/21, в якому зазначено, що [PERSON] 28.04.2022 подав на адресу суду заяву про надання строку на примирення строком на 1 місяць. Також, в рішенні від 01.06.2022 зазначено, що «з лютого 2022 року сторони спільно як подружжя не проживають», тобто в січні 2022 року позивач і відповідач проживали спільно, та ділилися спільно набутим майном - коштами від продажу автотранспортних засобів. Більше того, навіть після того, як відповідач дізнався про шлюборозлучний процес, він все рівно надавав кошти позивачу, шляхом перерахування грошових переказів через термінали Приватбанку. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження сторони відповідача, виходячи з наступного. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1 ст. 355 ЦК України). За вимогами ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України). Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При цьому дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18). Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 65 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. У постанові Верховного суду від 15.03.2023 справа № 688/4803/18, зазначено, що згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути складений письмово, а у визначених законом випадках - нотаріально посвідчена. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя вартість 1/2 частки спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя, не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Відповідач належних та допустимих доказів продажу транспортного засобу з причепом за наявності письмової згоди другого з подружжя - [PERSON] та використання грошових коштів від продажу в інтересах сім`ї до суду не надав. Крім того, в рішенні Білоцерківського міськрайонного суду від 01.06.2022 у справі 357/15602/21 не зазначено точної дати припинення шлюбних відносин між сторонами, але водночас судом встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, а позивач, в період відчуження автомобіля та причепу, перебувала за межами України, що підтверджується копією паспорта [PERSON] для виїзду за кордон (а.с. 45-48). Також, з наданих відповідачем квитанцій про переказ грошових коштів (а.с. 59, 60) вбачається, що поповнення рахунку [PERSON] через термінал Приватбанку на загальну суму 28525,00 грн. було здійснено в березні, квітні, травні 2022, а не в січні 2022 року, тобто після продажу ТЗ, та у вказаних квитанціях не зазначено призначення платежу та особу платника. Таким чином, судом встановлено, що відповідач розпорядився спільним майном подружжя (автомобілем MITSUBISHI PAJERO, 2008 року випуску та причепом Лідер 810082, сірого кольору, 2017 року випуску) на власний розсуд без письмової згоди [PERSON] , тому, позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного майна. Також, відповідач не погоджуючись із визначеною позивачем вартістю автомобіля та причепа, вважає її завищеною, оскільки, транспортні засоби були продані за більш меншою ціною, зокрема, причіп Лідер 810082 був проданий за 5000,00 грн., що підтверджується актом технічного стану транспортного засобу (причепу), в якому його відсоток зносу становить 89%, та він потребує ремонту. Також, автомобіль MITSUBISHI PAJERO 2008 року випуску, який він продав 12.01.2022 не коштував 400 000 грн. (вартість зазначена у первісних вимогах), оскільки, автомобілю на дату продажу вже було 14 років, в нього був поганий технічний стан, він був два рази перефарбований, та й відповідач продав його орієнтовно за 50000 грн. Однак, суд критично оцінює зазначене твердження відповідача виходячи з наступного. Як визначено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) та підтверджений постановою Великої Палати Верховного суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19, постановою Верховного суду від 17.08.2022 у справі № 545/2396/20. Таким чином, з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Так, на виконання вимог ст. 103, 105 ЦПК України, суд, за клопотанням позивача, призначив у справі судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручив експерту Петрушанко Вадиму Федоровичу, з метою вирішення дійсної (ринкової) вартості транспортного засобу та причепу. У висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи №45 від 10.03.2023, складеного експертом Петрушанко Вадимом Федоровичем на виконання ухвали суду від 07.02.2023 (а.с. 74-83), визначено дійсну ринкову вартість транспортного засобу MITSUBISHI PAJERО чорного кольору, 2008 року випуску, яка складає 343460,00 грн. та визначено дійсну ринкову вартість причепу Лідер 810082, сірого кольору, 2017 року випуску, яка складає 11166,00 грн.. Разом з тим, відповідач, заперечуючи ціну позову, будь-яких висновків експерта, складених на його замовлення, клопотань про призначення додаткової чи повторної експертизи до суду не подав та будь-яких інших доказів, які спростовують висновок судової автотоварознавчої експертизи №45 від 10.03.2023, також не подав. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, виходячи із рівності часток подружжя у спільному майні, діючи в межах заявлених вимог, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі та вважає за можливе поділити спільне майно подружжя шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартості 1/2 частини спільного автомобіля MITSUBISHI PAJERO, 2008 року випуску у розмірі 171730,00 грн. та вартості 1/2 частини причепа Лідер 810082, сірого кольору, 2017 року випуску, у розмірі 5583,00 грн., всього 177313,00 грн. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Представник позивача на підтвердження стягнення судових витрат надала: договір про надання правничої допомоги від 09.11.2022, акт виконаних робіт від 23.03.2023 та квитанцію до прибуткового касового ордера від 09.11.2022 по оплату послуг правничої допомоги в розмірі 5000,00 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 90, 91, 91 а). Відповідно до Договору про надання правничої допомоги від 09.11.2022 клієнт зобов?язується оплатити роботу адвоката у вигляді гонорару, який вноситься готівкою і розмір якого встановлюється домовленістю між адвокатом з клієнтом за години участі особи у судових засіданнях, під час вчинення окремих процесуальних дій, під час ознайомлення з матеріалами справи. Сумарна вартість послуг фіксується в квитанції, яка скріплюється підписом адвоката та печаткою. Згідно акту виконаних робіт від 23.03.2023 загальна вартість наданої правничої допомоги (оформлення позовної заяви, збирання письмових доказів, надання консультацій, оформлення процесуальних документів, представництво інтересів в суді) у цивільній справі №357/9177/22 складає 5000,00 грн. Отже, встановлено, що в договорі про надання правової допомоги від 09.11.2022, який укладений між адвокатом Бойко Іриною Юріївною та [PERSON] , сторони належним чином визначили розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, сумарна вартість якої фіксується в квитанції та становить 5000,00 грн. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання, однак, від відповідача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України не надійшла заява про необґрунтованість витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Отже, позивач підтвердила обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість на загальну суму 5000,00 грн., яка підлягає розподілу за результатами розгляду справи. Також, відповідно до ч. 4, 6 ст. 139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Позивач на підтвердження понесених витрат на проведення експертизи та їх відшкодування надала квитанцію №0.0.2890804315.1 про оплату вартості проведеної експертизи на суму 2400,00 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 89). Відповідно до ч. 8, 9 ст. 139 ЦПК України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Однак, відповідач у судовому засіданні не заявляв клопотання про необґрунтованість витрат на проведення експертизи, які підлягають розподілу між сторонами. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. 1, 2 якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача. Тому, враховуючи, що позов задоволено у повному обсязі, судові витрати позивача (сплачений судовий збір, витрати на проведення експертизи та витрати на правничу допомогу) підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, тому суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на проведення експертизи в розмірі 2400,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. та судовий збір у розмірі 1773,13 грн. (а.с. 1), а щодо решти судового збору (326,87 грн.) позивач має право звернутися до суду з клопотанням про повернення судового збору внесеного в більшому розмірі ніж встановлено законом згідно положень ст. 7 Закону України «Про судовий збір» (сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом).

Outcome: approved