Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

21 грудня 2022 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява Таргонія Вадима Миколайовича в інтересах [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, заподіяною смертю. У позовній заяві зазначено, що 07.01.2020 року потяг №7 Харків-Одеса (ВЛ80Т №1401) на колії №1 скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO] , який від отриманих травм помер. За даним фактом було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020170190000035 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого вказане кримінальне провадження було закрито. Дочка померлого, позивач [PERSON] , втратила рідного батька, з яким мала спільний побут та проживання. Сталий життєвий устрій позивача непоправно змінено з незалежних від неї обставин, оскільки [PERSON] втратила зв`язок з батьком, який був головою сім`ї. Позивач в молодому віці, тому в більшій мірі потребує батьківської поради та настанов. Смерть батька спричиняє страждання для позивача та стала різкою психотравматичною подією для неї. Враховуючи, що смерть батька позивача завдана джерелом підвищеної небезпеки, та існує причинно-наслідковий зв`язок між подією та заподіянням шкоди, представник позивача, адвокат Таргоній В. М., прохав стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування заподіяної їй моральної шкоди, завданої смертю батька 200 000 грн. Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 26 грудня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 27 лютого 2023 року витребувано з відділення поліції № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12020170190000035 за ознаками ч. 3 ст. 276 КК України (а. с. 83). 31 січня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначив, що вини локомотивної бригади виробничого підрозділу «Локомотивне депо Полтава» в складі машиніста електровоза та помічника машиніста електровоза не встановлено. Потерпілий свідомо допустив порушення правил безпеки громадян, а його дії: перехід через колії у невстановленому місці, не реагування на сигнали локомотивної бригади, є обставинами, що обтяжують вину загиблого та свідчать про наявність умислу в його діях на скоєння суїциду, який розпочався з моменту наближення до залізничних колій останнім. Стан алкогольного сп`яніння, в якому опинився [PERSON] зі своєї волі, не виключає усвідомлення ним свого діяння. Заподіяння моральної шкоди [PERSON] не підтверджено жодними доказами. Враховуючи викладене, прохає відмовити в задоволенні позову (а. с. 53-60). Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 31 січня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд по суті. Представник позивача, адвокат Таргоній В. М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Зазначив, що потерпілий [PERSON] перебігав колію на пішохідному переході за 450 метрів від потяга, тобто на дозволеній відстані. Представник відповідача, адвокат Ольховський В. М., у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і прохав відмовити в його задоволенні. Зазначив, що потерпілий бажав або допускав настання негативних наслідків. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, вважає, що позов необхідно задовольнити частково з таких підстав. Судом установлено, що [INFO] у віці 43 роки помер [PERSON] (а. с. 25). Смерть [PERSON] настала внаслідок розтрощення черепа, пошкодження унаслідок бігу перед поїздом, намір невизначений (а. с. 26, матеріали кримінального провадження а. с. 21-22). [PERSON] помер поблизу станції «Кобеляки» Кобеляцького району Полтавської області на 203 км пікет № 5, парна колія, унаслідок наїзду потягу Харків-Одеса під № 7. Відомості за даним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020170190000035 (матеріали кримінального провадження а. с.1). Постановою слідчого СВ Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області від 21 січня 2020 року кримінальне провадження закрито в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України та складу будь-якого іншого кримінального правопорушення, передбаченого КК України (матеріали кримінального провадження а. с. 45-46). Під час досудового розслідування слідством розглядався ряд імовірних версій, а саме можливість порушень правил безпеки руху або експлуатації залізничного транспорту, суїциду (матеріали кримінального провадження а. с. 24). Судово-медичним експертом, встановлено, що на момент смерті [PERSON] знаходився в стані алкогольного сп`яніння легкого ступеня. Зазначене підтверджується висновком експерта № 6. Згідно довідки АТ «Українська залізниця» № НЮ-04-11/223 від 03.06.2021 року вбачається, що електровоз серії ВЛ80т № 1401 знаходиться на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Полтава» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Зазначеним транспортним засобом 07 січня 2020 року керував машиніст [PERSON] , який працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Полтава» регіональної філії «Південна залізниця» на посаді машиніста електровоза (а. с. 24). З протоколів № 05/88 оперативної наради при начальнику локомотивного депо Полтава від 09.01.2020 року та № 2/1-2 оперативної наради при в.о. начальника станції Кобеляки від 14.01.2020 року вбачається, що згідно пояснення локомотивної бригади та розшифрування швидкостемірної стрічки встановлено, що 07.01.2020 року поїзд № 7 слідував з електровозом ВЛ80п № 1401 під управлінням машиніста [PERSON] на дільниці Полтава Південна-Кременчук-Знам`янка. При слідуванні по станції Кобеляки локомотивна бригада побачила людину, яка переходила через залізничні колії та не реагувала на звукові сигнали свистка локомотива великої гучності. Машиніст при швидкості 80 км/год (максимальна допустима швидкість 100 км/год) для запобігання наїзду виконав гальмування з переведенням ручки крана машиніста в положення «екстренне гальмування» з постійною подачею звукових сигналів. Фактичний гальмівний шлях склав 450 м, при розрахунковому 480 м. Наїзд попередити не вдалося (а. с. 63-64). При цьому, із письмових пояснень машиніста [PERSON] , допитаного під час досудового розслідування вбачається, що потерпілий [PERSON] біг через колію і на зауваження не реагував (матеріали кримінального провадження а. с. 15). Враховуючи зазначене, суд вважає, що твердження сторони відповідача про те, що [PERSON] на звукові сигнали не реагував, не є достовірно встановленими, так як поняття «переходив» та «біг» не є тотожними. Клопотання про виклик [PERSON] до суду представник відповідача не подавав. Також судом встановлено, що висновки оперативної наради та акт службового розслідування, які надані представником відповідача до суду не можуть бути доказом порушення [PERSON] правил безпеки громадян на залізничному транспорті (а. с. 67-71), на які вказує представник відповідача, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову. Так, представник відповідача зазначає, що [PERSON] порушено пункти 2.2, 2.3, 2.5 та 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 року № 54, однак свідки того, як [PERSON] опинився на колії не встановлені. Колію [PERSON] переходив на переході. Щодо заборони переходити та перебігати через залізничні колії перед поїздом, що наближається, якщо до нього залишається менше 400 м, то матеріалами справи встановлено, що гальмівний шлях потягу склав 450 м, тобто [PERSON] перебігав колію, коли відстань була більше 400 м. Після встановлення зазначених обставин та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Положення частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц (провадження №61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц (провадження №61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження №61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження №61-33216св18), від 28.10.2020 року у справі №445/370/19, від 16.12.2020 року у справі №161/3557/19, від 24.11.2021 року у справі № 342/709/20. Так, у постанові від 16.12.2020 року у справі №161/3557/19 за аналогічних обставин Верховний Суд приходить до висновку, що «у спірному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілої, а не внаслідок непереборної сили, як про це помилково стверджує заявник». У постанові від 24.11.2021 року у справі №342/709/20 Верховний Суд наголошує, що «як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації». У постанові по справі №450/4163/18 Верховний Суд дійшов до наступного висновку: «Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку послалися суди попередніх інстанцій». Для спростування такої презумпції відповідачем не було надано належних та допустимих доказів, а, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до частини другої статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого. У цій справі відповідачем не було доведено факту існування непереборної сили, внаслідок якої настала залізнично-транспортна пригода та загибель [PERSON] , оскільки не надано в цій частині жодних переконливих доказів. Розглядаючи вимоги про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Судом встановлено, що дочкою [PERSON] є [PERSON] (а. с. 27). Таким чином, позивач у справі, як дитина особи, яка загинула, в розумінні ст. 1168 ЦК України є потерпілою та має право на відшкодування моральної шкоди. Із наданої старостинським округом № 1 виконавчого комітету Білицької селищної ради Кобеляцького району Полтавської області довідки вбачається, що [PERSON] на момент своєї смерті був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] в такому складі сім`ї: [PERSON] - мати; [PERSON] - батько; [PERSON] - дочка (а.с. 31). Суд вважає, що смерть рідного батька безумовно заподіяла дочці моральну шкоду, спричинила та буде спричиняти протягом усього життя позивача душевні страждання. Раптова смерть [PERSON] істотно змінює життя позивача. Відновити становище, яке існувало до смерті батька у житті позивача, є неможливим. За наслідками смерті батька позивач позбавлена матеріальної та моральної підтримки з боку померлого у житті в майбутньому. Позивач не зможе отримати від батька пораду, не зможе розраховувати на його допомогу. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування суд враховує, що хоча [PERSON] і перебував у стані алкогольного сп`яніння, однак стан був легкий, і підстави вважати, що він не міг усвідомлювати свої дії відсутні. Крім цього, судом встановлено, що [PERSON] перебував на переході, та біг на ньому, що свідчить про наміри уникнути зіткнення. З урахуванням зазначених обставин, враховуючи принцип розумності, виваженості і справедливості, суд уважає, що стягненню підлягає сума у розмірі 100 000 грн. Такий розмір шкоди, на думку суду є пропорційним та адекватним тим стражданням, яких зазнала позивач в результаті смерті батька внаслідок залізнично-транспортної пригоди, та на думку суму є належним відшкодуванням у цьому випадку. Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача в тій частині, що позивачами та її представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру завданої позивачам моральної шкоди, з огляду на те, що в позовній заяві та в судовому засіданні представником позивача було вказано, які саме моральні страждання були перенесені [PERSON] , обґрунтовано розмір компенсації за них та зазначено докази, які були досліджені під час розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі, передбаченому п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» як за вимогу майнового характеру - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 1000 грн.

Outcome: partial