Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої залишилося спадкове майно, яким є квартира [ADDRESS] , у якій він також проживає та зареєстрований з 1999 року. Позивач має намір у майбутньому приватизувати вказану квартиру та на даний час подав відповідні заяви про отримання копії ордера на неї. Однак у зв`язку з тим, що у цій квартирі зареєстровано чотири особи, у тому числі відповідач [PERSON] , він позбавлений можливості реалізувати таке своє право. При цьому позивач вказує на те, що відповідач за місцем своєї реєстрації фактично не проживає з 2000 року та у зв`язку з цим наявні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування нею. Факт реєстрації відповідача у квартирі порушує право позивача на вільне розпорядження та користування майном, він позбавлений можливості оформити договір найму та приватизувати квартиру, а тому звернувся до суду із даним позовом за захистом своїх прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.07.2021 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 01.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. Відповідач у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надав, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч.8 ст. 178 ЦПК України. У судове засідання позивач не з`явився, від його представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, в якій представник підтримав позовні вимоги у повному обсязі та не заперечив щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, жодних заяв та клопотань до суду від нього не надходило. З огляду на викладене та за відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши повно та всебічно наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 17.08.1999 зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки КП "Вітряні Гори" Подільської районної у м. Києві ради №1731 від 24.09.2010. Із цієї ж довідки також вбачається, що станом на дату її видачі у вказаній квартирі крім позивача були зареєстрованими ще троє осіб, у тому числі відповідач [PERSON] . Факт реєстрації [PERSON] за вказаною адресою також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №66945792 від 04.08.2021, виданою на запит суду Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Подільської РДА. В обґрунтування своїх вимог позивач стверджує, що відповідач [PERSON] за місцем своєї реєстрації фактично не проживає з 2000 року та у зв`язку з цим наявні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності позивача є непорушним. Разом із цим, суд також приймає до уваги положення ч.1 ст. 15 ЦК України, яким визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Норми ЦПК України не передбачають можливості заміни позивача чи залучення як співпозивача. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. Судом враховано, що з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можуть звертатися наймач, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, а також власники жилого будинку (квартири). На стороні позивача можуть виступати власник житлового приміщення, наймач, члени його сім`ї, в тому числі ті, за якими зберігається право на користування житлом як за тимчасово відсутніми, або ті, що отримали броню (статті 73-75 ЖК України). Особи, які користуються жилою площею тимчасово, тобто не мають самостійного права на нього (піднаймачі, тимчасові мешканці), не мають права на пред`явлення такого позову. Як встановлено судом із наявних матеріалів справи, вони не містять жодних доказів на підтвердження належності квартири [ADDRESS] будь якій особі, у тому числі й позивачу [PERSON] . Доказів реєстрації права власності на спірну квартиру за позивачем [PERSON] суду не надано. Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України, частини першої статті 81 ЦПК України). У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Із урахуванням наведених норм законодавства встановлених вище обставин справи та, суд приходить до висновку, що оскільки позивачем не надано суду доказів того, що він є власником квартири [ADDRESS] , він є неналежним позивачем у цій справі, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 522/5654/17. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений за подання позовної заяви судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed