Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

18 серпня 2022 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, [PERSON] , третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Кракан Руслан Олегович, про визнання виконавчого напису від 05.08.2022 року, вчиненого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, зареєстрований в реєстрі за №2145, таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову, позивачка посилається на те, що між нею та відповідачем було укладено договір позики від 27.05.2021 року, до якого внесені зміни на підставі додаткової угоди від 27.11.2021 року, за умовами якої вона отримала в загальній вартості у позику грошові кошти в сумі 188441,50 грн., що складало еквівалент 6890,00 доларів США. Також в забезпечення зобов`язань за цим договором, між нею та відповідачем було укладено договір застави, за умовами якого позивачка передала відповідачеві в заставу транспортний засіб марки «БМВ», реєстраційний номер [NUMBER] . Позивачка стверджує, що до початку запровадженого на території України воєнного стану 24.02.2023 року, нею справно погашалась заборгованість за отриманою позикою, однак внаслідок не передбачуваних нею підстав, її фінансове становище змінилось. У позові позивач зазначила, що станом на 11.02.2022 року в неї була наявна заборгованість за позикою в сумі 184646,70 грн., що складало еквівалент 4903,00 долара США. Надалі, позивачка отримала від відповідача лист повідомлення від 07.06.2022 року, в якому [PERSON] вимагав в строк до 07.07.2022 року сплати заборгованості за вказаним договором, яка станом на 07.06.2022 року становила в сумі 360611,59 грн., з яких основна сума заборгованості у розмірі 174055,00 грн. та сума пені у розмірі 186556,59 грн., нарахована за період з 28.02.2022 року по 07.06.2022 року. Приймаючи, що у відповідності до чинного законодавства в умовах воєнного стану, пеня не нараховується, позивачка стверджує, що отримавши цей лист повідомлення, ввела з відповідачем перемовини щодо нарахованої суми заборгованості. Однак, в подальшому вона дізналась, що 05.08.2022 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №2145, яким звернуто стягнення на належний їй транспортний засіб марки «БМВ», реєстраційний номер [NUMBER] , переданий в заставу за договором застави транспортного засобу від 27.05.2021 року, в рахунок погашення заборгованості за договором позики на користь [PERSON] , яка складала в сумі 248676,00 грн., та нарахована за період з 28.02.2022 року по 27.05.2022 року. Позивачка зазначає, що незгодна з вказаним виконавчим написом, оскільки приватним нотаріусом не встановлено безспірність заявленої до стягнення заборгованості, приймаючи, що сума заборгованості, для погашення якої звернуто стягнення на належний позивачці транспортний засіб, значно перевищує основну суму позику отриману за договорами позики, та містить посилання на період в який законодавством заборонено нарахування будь-яких штрафних санкції. Вказані обставини, як стверджує позивачка, обумовили її звернення до суду з цим позовом. Одночасно у позові позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат, та які у відповідності до орієнтовного розрахунку складаються зі сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 45000,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.08.2022 року заяву [PERSON] про звільнення від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» - залишено без задоволення. Позовну заяву [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - залишено без руху. Надано позивачеві строк для усунення недоліків поданої заяви - п`ять днів з дня отримання копії ухвали. Позивачем разом з позовом надано заяву про забезпечення позову, яку ухвалою судді від 22.08.2022 року повернуто заявникові. 31.08.2022 року до суду надійшла заява від представника позивача на усунення недоліків поданої заяви, до якої подано квитанцію про сплату судового збору в сумі 992,40 грн. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 05.09.2023 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 31.08.2022 року представником позивача разом з заявою про усунення недоліків також подано заяву про забезпечення позову, за наслідком розгляду якої, Київським районним судом міста Одеси 05.09.2022 року постановлено ухвалу, якою заяву представника позивача про забезпечення позову, задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/18314/22, шляхом зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 05.08.2022 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, зареєстрованого в реєстрі за №2145, який перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Кракана Руслана Олеговича (ВП [NUMBER]). В решті вимог заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову, залишено без задоволення. 31.10.2022 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судове засідання призначене на 11.05.2023 року сторона позивача не з`явилась, однак до суду в день судового засідання надійшла заява від представника позивачки про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності. Відповідачі та третя особи у судове засідання також не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву та пояснення щодо позову до суду не надходили. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі в судовому засіданні на підставі наявних у матеріалах справи доказів та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 27.05.2021 року між [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності діяв [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір позики №О270521-01, в письмовій формі, за умовами якого позивальник на умовах повернення отримала від позикодавця в борг грошові кошти у розмірі 184646,70 гривень, що за курсом АТ КБ «Приватбанк» станом на день укладення договору складало еквівалент 6678,00 доларів США, зі встановленим строком повернення до 27.11.2021 року, з обумовленим графіком погашення. Сторони у пункті 2 договору засвідчили, що позика отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. У пункті 9 договору сторони засвідчили, що у випадку зміни курсу гривні по відношенню до долара США, від зазначеного курсу в пункті 1 договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідали доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долара США, встановленим АТ КБ «Приватбанк», на день платежу. В пункті 11 сторони обумовили розмір пені у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожен день прострочення платежу, у разі прострочення виконання зобов`язань позичальника за цим договором. Також, в пунктах 12, 13 договору сторонами передбачено, що в забезпечення виконання зобов`язань за укладеним договором, сторонами укладається договір застави транспортного засобу та можливе звернення стягнення на предмет застави, в рахунок погашення заборгованості позичальника, у разі прострочення виконання зобов`язань позичальника за цим договором. 27.05.2021 року між [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності діяв [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В., зареєстрований в реєстрі за №1152. За умовами вказаного договору, [PERSON] , як заставодавець, передала у забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 27.05.2021 року в заставу заставодержателю - [PERSON] належний на праві власності транспортний засіб - марки «БВМ», реєстраційний номер [NUMBER] , вартість якого оцінено в сумі 185000,00 грн. 27.11.2021 року між [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності діяв [PERSON] , та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору позики №О270521-01 від 27.05.2021 ркоу, за умовами якого сторонами змінено пункт 1 договору, відповідно до якого позикодавець отримав в позику від позичальника на умовах повернення, грошові кошти в сумі 188441,50 гривень, що за курсом АТ КБ «Приватбанк» станом на день укладення договору еквівалентно 6890,00 доларів США, зі встановленим строком повернення до 27.05.2022 року та визначеним графіком погашення. В подальшому, [PERSON] було скеровано лист-повідомлення від 07.06.2022 року на ім`я позивачки, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] з підстав невиконання [PERSON] станом на 07.06.2022 року взятих на себе зобов`язань за договором позики №О270521-01 від 27.05.2021 року, з урахуванням внесених змін, висунуто вимогу про погашення в строк до 07.07.2022 року заборгованості за вказаним договором позики в сумі 360611,59 гривень, яка складається: з основної суми заборгованості позики в сумі 174055,00 гривень, та нарахованої пені за період з 28.02.2022 року по 07.06.2022 року в сумі 186556,59 гривень. 05.08.2022 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №2145, яким запропоновано звернуто стягнення на належний [PERSON] транспортний засіб марки «БМВ», реєстраційний номер [NUMBER] , як предмет застави за договором застави транспортного засобу від 27.05.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бежаном А.В., зареєстрованого в реєстрі за №1152. У відповідності до виконавчого напису, за рахунок коштів отриманих від реалізації транспортного засобу марки «БМВ», реєстраційний номер [NUMBER] , задовольняються вимоги [PERSON] в розмірі 248676,00 грн., що дорівнює сумі заборгованості за позикою, строк за яким проводиться з 28.02.2022 року по 27.05.2022 року. Також виконавчим написом стягнуто витрати за вчинення виконавчого напису в сумі 3500,00 гривень, а всього до стягнення зазначено - 252176,00 гривень. Зазначений виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Кракан Руслана Олеговича, ВП [NUMBER], в рамках якого останнім винесені постанови: про розшук майна боржника від 08.08.2022 року; про арешт майна боржника від 08.08.2022 року; про стягнення з боржника основної винагороди від 08.08.2022 року; про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 08.08.2022 року. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Правовідносини, які виникли між сторонами по справі регулюються ЗУ «Про нотаріат», ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2012 року №296/5 (в редакціях на момент вчинення виконавчого напису). Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону та Глава 16 розділу ІІ Порядку. Згідно зі ст.87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначені умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні умови вчинення виконавчого напису містить й Порядок. Так, відповідно до пункту 3.1 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, нотаріус вчиняє виконавчі написи: - якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; - за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. (пункт 3.2). Пунктом 3.5 глави 16 Порядку визначено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою КМУ №1172 від 29.06.1999 року. Таким чином, право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення (прострочене зобов`язання боржника) та бути безспірним у розумінні вищеназваних нормативних актів. Аналіз положень вищеназваних нормативних актів свідчить про те, що підставою для вчинення виконавчого напису за договором застави є надання нотаріусу документів, які не тільки передбачені Переліком за назвою, але й містять відомості, які є необхідними умовами вчинення виконавчого напису за статтею 88 Закону та пунктом 3.1 глави 16 розділ 2 Порядку. Інакше нотаріус має право витребувати у стягувача інші документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису ( пункт 2.2 глави 16 розділ 2 Порядку). Боржник в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису (постанова Верховного Суду України від 5 липня 2017 року у справі №6-887/цс17). Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості згідно з Переліком. Така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 (справа №466/6825/14ц). У виконавчому написі нотаріус посилається на те, що виконавчий напис вчинявся на підставі статті 87-91 ЗУ «Про нотаріат» та пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172. Пункт 1 Переліку документів визначає, що нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Оскільки у нотаріальному процесі бере участь одна сторона правочину, то нотаріус оцінює документи як докази лише однієї заінтересованої сторони - стягувача, який звернувся до нотаріуса за захистом своїх прав, при цьому, останній повинен здійснити перевірку всіх документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії - виконавчого напису, які, зокрема, підтверджують наявність зобов`язання та їх безспірність. Так, безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору, зокрема, щодо її розміру, строків, за яких вона нарахована тощо, а відтак, і документів, які підтверджують її безспірність і, на підставі яких нотаріус вчиняє виконавчий напис. Документи, що встановлюють заборгованість, насамперед мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором. У позовній заяві позивач зазначив, що не погоджується з розміром заборгованості, на який запропоновано звернути стягнення за виконавчим написом, оскільки сума заборгованості за позикою не відповідає реальній сумі, що свідчить про нарахування пені, стягнення на яку заборонено законодавством. Судом встановлено, що оспорюваний виконавчий напис вчинено на підставі договору застави транспортного засобу від 27.05.2021 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , в забезпечення виконання останньою зобов`язань за договором позики №О270521-01 від 27.05.2021 року, до якого внесені зміни додатковою угодою від 27.11.2021 року. Як вбачається з оспорюваного виконавчого напису, приватним нотаріусом встановлено суму заборгованості [PERSON] перед [PERSON] в сумі 248676,00 гривень, як заборгованість за сумою позики, за період з 28.02.2022 року по 27.05.2022 року, без зазначення складових заборгованості, та інформації що вона розрахована виходячи з еквіваленту суми коштів в іноземній валюті у відповідності до курсу продажу долара США встановленого АТ КБ «Приватбанк», як домовлено сторонами у справі згідно умов договору. Однак, у відповідності до договору позики №О270521-01 від 27.05.2021 року, з урахуванням додаткової угоди від 27.11.2021 року, [PERSON] було позичено позику в сумі 188441,50 грн., що не відповідає сумі заборгованості встановленій у виконавчому написі. Разом з тим, судом приймається, що сторони у договорі позики в пункті 9 обумовили, що у випадку зміни курсу гривні по відношенню до долара США, від зазначеного курсу в пункті 1 договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідали доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долара США, встановленим АТ КБ «Приватбанк», на день платежу. Приймаючи вказану передумову, з поданих до суду документів вбачається, що [PERSON] у листі-вимозі від 07.06.2022 року пред`являлась до стягнення з [PERSON] сума заборгованості по тілу позику за вказаним договором позики, тобто станом на 07.06.2022 року , у розмірі 174055,00 грн., що у відповідності до курсу АТ КБ «Приватбанк» для продажу долара США станом на 07.06.2022 року, з розрахунку 1 долар США - 35,55 грн., становило 4896,06 доларів США (174055,00/35,55=4896,06). Разом з тим, у відповідності до спірного виконавчого напису від 05.08.2022 року, сума заборгованості [PERSON] встановлена за період з 28.02.2022 року по 27.05.2022 року, тобто на останню дату - 27.05.2022 року, у розмірі 248676,00 гривень, що у відповідності до курсу АТ КБ «Приватбанк» для продажу долара США станом на: день розрахунку заборгованості - 27.05.2022 року, з розрахунку 1 долар США - 36,45грн., становило 6822,38 доларів США (248676,00/36,45=6822,38); а станом на день вчинення виконавчого напису - 05.08.2022 року, з розрахунку 1 долар США - 39,10 грн., становило 6360 доларів США (248676/39,10=6360,00), На підставі викладеного вбачається, що [PERSON] надано до приватного нотаріуса не актуальні відомості щодо суми заборгованості [PERSON] за договором позики №О270521-01 від 27.05.2021 року, до якого внесені зміни додатковою угодою від 27.11.2021 року, оскільки попередньо пред`явлена відповідачем (07.06.2022 року) ніж вчинений виконавчий напис (05.08.2022року) позивачці сума заборгованості за пізніший термін (07.06.2022року), ніж визначений у спірному виконавчому написі за більш попередній період (27.05.2022 року), становила меншу суму заборгованості за позикою. Тобто, надані відповідачем [PERSON] приватному нотаріусу документи, які слугували для вчинення виконавчого напису, не свідчать про безспірність заборгованості боржника, у зв`язку з чим суд визнає, що зазначена заборгованість є спірною. Разом з тим, суд вважає безпідставними доводи позивача, що до спірної суми заборгованості у вчиненому виконавчому написі, відповідачем [PERSON] було включено нараховану суму пені, оскільки зазначені доводи не підтверджені жодним доказом. Таким чином, [PERSON] було невірно визначено розмір заборгованості за договором позики, в результаті чого нотаріусом протиправно вчинено виконавчий напис. Суд звертає увагу, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог законодавства України про бухгалтерський облік та фінансову звітність. Така позиція повністю узгоджується з правовою позицією, висловленою в Постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №161/16891/15-ц від 30 січня 2018 року. В порушення положень ст.ст. 76-81 ЦПК України, суду не надано належних і допустимість доказів в обґрунтування того, що приватному нотаріусу були подані відомості про безспірність суми заборгованості позивача за договором позики. Приймаючи вищевикладене, суд вважає, що оспорюваний виконавчий напис вчинено з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з чим суд вважає позовні вимоги позивача до [PERSON] обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Разом з тим, щодо позовних вимог позивача до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Р.В., суд зазначає наступне. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат» Частиною першою статті 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною другою статті 1 Закону передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства. Тобто нотаріус не може бути відповідачем у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі. Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Враховуючи наведене, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18 (провадження № 61-10311св19) від 15 квітня 2020 року у справі № 474/106/18 (провадження № 61-13847св19), та від 12 листопада 2020 року по справі №200/3452/17. Приймаючи вищевикладені висновки та положення законодавства, оскільки предметом цього позову є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором у розмірі, яка вказана у виконавчому написі, суд вважає заявлені вимоги позивача до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Р.В., необґрунтованими, безпідставними та не підлягаючими задоволенню. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За наслідком викладеного, позов [PERSON] до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни, [PERSON] , третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Кракан Руслан Олегович, про визнання виконавчого напису від 05.08.2022 року, вчиненого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, зареєстрований в реєстрі за №2145, таким, що не підлягає виконанню, підлягає частковому задоволенню. Пунктом 6 частиною 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Щодо судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачкою за пред`явлення вказаного позову було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. та за пред`явлення заяви про забезпечення позову, яка була судом задоволена, судовий збір в сумі 496,20 грн., що в загальній сумі складає 1488,60 грн. Приймаючи положення ст. 141 ЦПК України, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідача на користь позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог в 50%, грошових коштів від сплаченої позивачем суми судового збору, що складає 744,30 грн. (1488,60/2=744,30). Також, у позові позивачем заявлено вимогу про вирішення питання про розподіл судових витрат понесених позивачем. У відповідності до позову, позивачкою в орієнтовному розрахунку судових витрат зазначено, що понесені нею витрати в цій справі складаються зі сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 45000,00 гривень. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається, під час розгляду справи стороною позивача не заявлялось жодних заяв про подання додаткових доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення суду. Також судом враховується, що представнику позивача достеменно було відомо про розгляд справи 11.05.2023 року, приймаючи подання представником в день судового засідання заяви про розгляд справи за її відсутності. У зазначеній заяві, представником не заявлено вимоги про подання вказаних доказів після ухвалення рішення суду. За наслідком чого, оскільки позивачем не подано відповідної заяви про подання додаткових доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення суду, що виключає у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України подальше подання таких доказів, судом вирішується питання щодо компенсації судових витрат, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу в цій справі, про які заявлені позивачем у позові, під час ухвалення цього рішення суду. Згідно положень ч. ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. КС зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу При цьому, Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, роз`яснила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено зокрема, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. З матеріалів справи вбачається, що представництво позивача [PERSON] в цій справі здійснювалось адвокатами: Адвокатським бюро «Федяєва Сергія Володимировича» в особі адвоката Федяєва Сергія Володимировича, повноваження якого підтверджуються ордером про надання правової допомоги від 17.08.2022 року створеного із застосуванням вбудованого текстового редактора шляхом заповнення форм документів, передбачених Інструкцією користувача Електронного суду, за допомогою ЄСІТС; Адвокатським бюро «Галайчук Ганни Сергіївни» в особі адвоката Галайчук Ганни Сергіївни на підставі ордеру серії ВН №1206935 від 01.03.2023 року. Будь-яких інших доказів на підтвердження фактично понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу, до суду не надано. Таким чином, сторона позивача не надала суду детальних та конкретизованих розрахунків витрат, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, а також не надано документів на підтвердження оплати позивачем професійних послуг адвоката. За наслідком чого суд доходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, з підстав недоведеності та необґрунтованості таких витрат.

Outcome: partial