Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Друга Черкаська нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту, посвідченого 27.12.2016 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Демиденко О.А. та зареєстрованого в реєстр за №1-3216, за яким [PERSON] заповіла 1/3 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , яка проживала за адресою [ADDRESS] та мала на праві власності 1/3 частину вищевказаної квартири. Інші 2/3 частин квартири належать йому на праві власності. У визначений законом строк він звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак після спливу шести місяців нотаріус повідомила про те, що існує заповіт на належну матері 1/3 частину квартири на ім`я [PERSON] . Вважає, що вказаний заповіт є недійсним з огляду на помилковість його вчинення. Зазначає, що з 2006 року його мати постійно хворіла і їй було встановлено другу групу інвалідності безтерміново. В лютому 2011 року вона перебувала на лікуванні в неврологічному відділенні третьої Черкаської міської лікарні з діагнозом гіпертонічна хвороба 3-го ст., церебральний атеросклероз 2 ст., декомпенсація хронічної гіпертонічної атеросклеротичної десциркуляторної енцефалопатії 2 ст., хронічна іщемична хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз. В лютому 2017 року мати перенесла інсульт в зв`язку з чим у березні перебувала на лікування в 2-й Черкаській міській лікарні з діагнозом відновний період мозкового ішемічного інсульту в басейні лівої СМА при гіпертонічній хворобі 3 ст., церебральному атеросклерозі 3 ст. у вигляді помірних когнітивних порушень, легкого правобічного геміпарезу, атактичного синдрому і їй був рекомендований нагляд невропатолога та психіатра. Також зазначив, що рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 15.12.2017 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, посвідченого 27.12.2016 року. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 21.03.2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного суду від 287.11.2019 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін. Підставою його позову було те, що мати не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, а тому заповіт вчинений в такому стані її психічного здоров`я мав бути визнаний недійсним. Проте, єдиною підставою прийняття вищевказаних рішень стало те, що згідно висновку судово-психіатричного експерта від 30.11.2017 № 452 на час складення заповіту 27.12.2016, [PERSON] будь-якого хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності не виявляла і була здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними, а зафіксовані у медичній документації підекспертної прояви тих чи інших психічних розладів, які кваліфікувалися лікарями-невропаталогами як прояви психоорганічного синдрому помірних когнітивних розладів з елементами моторної афазії, зафіксовані з 23.02.2017 (після перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу) не мали паталогічного хворобливого впливу на знадність [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними 27.12.2016 року. 06.07.2021 року його адвокатом отримано лист КНП «Другий Черкаський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 08.04.201 № 671, яким надано виписку із амбулаторної карти № 18/142 та амбулаторної карти № 18/49 на [PERSON] за період з 2010 року по 01.04.2017 та виписки з медичних закладів, до яких вона зверталась для лікування. З цих документів вбачається перебування його матері на обліку саме в Черкаській міській поліклініці № 2, документація якої не бралась до уваги при першочерговому розгляді справи, та існування численних захворювань станом на момент посвідчення 27.12.2016 року заповіту. У отриманих документах характеризується загальний стан хворої, який на його думку свідчить про те, що у випадку їх дослідження експертами, їх рішення про відсутність будь-яких хвороб на момент вчинення заповіту було б іншим.Вже з лютого 2017, тобто через два місяці після заповіту [PERSON] потрапила до неврологічного відділення, а у отриманій медичній документації йде мова, що вона не слідкує за молоточком, а її здатність говорити погіршена. 23.02.2017 вже з`являються записи про те, що [PERSON] дезорієнтована в просторі та часі. Критика і інтелект знижені. При цьому, це констатація тих проявів погіршення її розумових здібностей, які у неї і були до цього, в тому числі і 27.12.2016 року, адже такі хвороби не виникають раптово, а в випадку [PERSON] є наслідком дуже тривалого ракового процесу та інших хвороб. Наголосив про те, що вищезазначені документи не брались до уваги експертом при складанні висновку судово-психіатричного експерта від 30.11.2017 № 452, оскільки у розпорядженні позивача вони на той момент не перебували. Про існування таких документів довідався лише після їх отримання у липні 2021 року. Ці відомості не могли бути відомі раніше, адже становлять предмет медичної таємниці. Про перебування на обліку своєї матері ще й у Черкаській міській поліклініці № 2, не було відомо, адже не завжди саме [PERSON] , супроводжував її в ті чи інші дні на лікування, так як працював. Сказане вище співвідноситься із заявленими у новому позові підставами недійсності заповіту у вигляді вчинення правочину під впливом помилки. Такий стан здоров`я логічно пояснює помилку його матері, яка хотіла уваги до себе, потребувала захисту і намагалась забезпечити своє існування через, в тому числі, турботу до неї родичів. Попередній його позов такої підстави не містив, а тому подання цього позову до того ж відповідача, про той самий предмет, але з інших підстав - відповідає вимогам процесуального законодавства. Тому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати заповіт недійсним. 24 вересня 2021 року ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 17 травня 2022 року ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси витребувано у приватного нотаріуса Корчемної М.В. належним чином завірену копію спадкової справи №05/2017, що заведена 26.04.2017 року після смерті [PERSON] ; у Другій черкаській державній нотаріальній конторі належним чином засвідчену копію нотаріальної справи, заведену 27.12.2016 року при посвідченні заповіту [PERSON] за №1-3216; у КНП «Другий Черкаський міський цент первинної медико-санітарної допомоги» медичну картку амбулаторного хворого [PERSON] , [INFO] . 04 серпня 2022 року ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси в задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Трюхана В.Г. про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи відмолено. 04 серпня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Відзив на позовну заяву відповідачем не надано. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача- адвокат Трюхан В.Г. позов підтримали, з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Другої черкаської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився. До початку розгляду справи подав заяву про розгляд справи без його участі. Згідно довідки Виконавчого комітету Лисянської селещної ради Звенигородського району черкаської області від 20.09.2021 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вище викладене, суд вважає, що відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлений належним чином. Відповідно до вимог ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вище викладене, та той факт що відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] . Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №27136213 від 20.08.2021, 1/3 частини квартири [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] , 2/3 частини вищезазначеної квартири належить на праві власності [PERSON] 27.12. 2016 року [PERSON] склала заповіт, зареєстрований в реєстрі за №1-3216, який посвідчений державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Демиденко О.А. Згідно вказаного заповіту [PERSON] зробила таке розпорядження: належну їй частину квартири [ADDRESS] , заповіла [PERSON] , [INFO] . Також, [PERSON] , власноручно написала: «Заповіт мною прочитано вголос і власноручно підписано». Відповідно до ст.ст. 1233,1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Частиною 1 статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання (правовий висновок, викладений в постанові КЦС ВС від 20.07.2022 року у справі № 461/2565/20). Відповідно до ст. 202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином. Так, звертаючись до суду із позовом, позивач посилається на те, що вказаний заповіт був складений під впливом помилки, оскільки його мати тяжко хворіла. Такий стан здоров`я логічно пояснює помилку його матері, яка хотіла уваги до себе, потребувала захисту і намагалась забезпечити своє існування через, в тому числі, турботу до неї родичів. Його мати стверджувала що відповідач буде піклуватися про неї до моменту її смерті: надавати матеріальну допомогу, готувати їжу, оплачувати частину комунальних послуг, возити до лікарів, тощо. Саме на підставі таких обіцянок його матір`ю був складений заповіт на відповідача, Позивач просив визнати заповіт недійсним з посиланням на ст. 229 ЦК України. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частин 1-3,5,6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В пункті 19 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин,вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] надавали пояснення лише стосовно психічного стану [PERSON] та її поведінки. Про обставини складання заповіту [PERSON] їм не відомо. Будь-яких інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позивач в судовому засіданні не доведено, що заповіт, вчинений [PERSON] 27.12.2016 року, був вчинений нею під впливом помилки. Разом з тим, згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України. При цьому суд враховує, що позивач [PERSON] вже звертався до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до [PERSON] про визнання вказаного заповіту недійсним, з підстав. визначених ст. 225 ЦК України. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.12.2017 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним відмовлено. Судом встановлено, що згідно висновку судово-психіатричного експерта № 452 від 30.11.2017 року на час складення заповіту 27.12.2016 року [PERSON] [INFO] будь-якого хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності не виявляла і була здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними. Зафіксовані у медичній документації підекспертної прояви тих чи інших психічних розладів, які кваліфікувалися лікарями-невропаталогами як прояви "психоорганічного синдрому... помірних когнітивних розладів з елементами моторної афазії", зафіксовані з 23.02.2017 року (після перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу) не мали паталогічного хворобливого впливу на знадність [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ним 27.12.2016 року. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 21.03.2018 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.12.2017 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 27.11.2019 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.12.2017 року та постанова Апеляційного суду Черкаської області від 21.03.2018 року залишені без змін. Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, а відтак спірний заповіт є чинним і визнанню недійсним не підлягає. На підставі викладеного, ст. 203, 215, 229, 1257 ЦК України

Outcome: dismissed