Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.07.2015 р. по 14.11.2022 р. У період шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів, служби з приводу психологічного насильства з боку відповідача відносно позивача та спільного сина. Матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає. Така поведінка відповідача негативно впливає на психічний стан дитини. Крім того, позивач зверталася до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо вжиття заходів для запобігання та протидії домашньому насильству з боку відповідача. Відповідач вживає алкогольні напої, поводить себе агресивно. Позивач повністю опікується інтересами дитини, піклується та займається його вихованням. Позивач працює, винаймає квартиру, з місця роботи та дитячого садочку характеризується позитивно. Психологічно дитина не готова проживати із відповідачем, а у позивача та дитини тісний зв`язок. На підставі викладеного, позивач просить визначити місце проживання дитини із матір`ю. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.11.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.11.2022 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.02.2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач подану позовну заяву підтримала, просила позов задовольнити. Пояснила, що сторони припинили спільне проживання у липні 2022 року, відповідач забрав дитину, з якою позивач мала змогу декілька разів на тиждень бачитися. Після чого була змушена звертатися до правоохоронних органів щодо повернення дитини. На разі наявний спір щодо визначення місця проживання дитини. Відповідач в судовому засіданні позовну заяву визнав, проти визначення місця проживання сина із матір`ю не заперечував. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу Деснянського районного суду м. Києва було направлено висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини від 01.05.2023 року № 102/02/38-1916. Вислухавши вступне слово позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 10.07.2015 року по 14.11.2022 року (а.с.82). У період шлюбу народився [PERSON] , [INFO] , батьками якого є сторони по справі, про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини (а.с.10). З письмових матеріалів справи вбачається, що Деснянським районним судом м. Києва від 19.08.2022 року видано судовий наказ про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання сина [PERSON] (а.с.9-10). Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ст. 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї,посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Положенням ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Як вбачається з положень ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Положенням статтей 150-157 Сімейного Кодексу передбачені обов`язки та права батьків щодо виховання, спілкування та розвитку дитини, які є рівними. Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини від 01.05.2023 № 102/02/38-1916 Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли ….. батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає до служби у справах дітей за місцем проживання дитини відповідну заяву… Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його до органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Враховуючи вище наведене, суд дійшов висновку про ухвалення рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, оскільки таке рішення максимально відповідає інтересам дитини. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір у розмірі 496,20 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 496,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved