Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-04 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), у якому просила: - розірвати шлюб, який укладений між позивачем та відповідачем, що зареєстрований Виконавчим комітетом Староприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області від 30.08.2020, актовий запис №3. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. 30.08.2020 між сторонами було укладено шлюб, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Староприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області. Від шлюбу у сторін є спільна дитина: [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Через різні погляди на шлюб та сімейне життя, втратилось почуття взаєморозуміння та любові, шлюбних відносин сторони не підтримують, спільного господарства не ведуть і проживають окремо. Фактично сім`я розпалась. Позивач вважає, що примирення з відповідачем та подальше спільне життя подружжя неможливе. Ухвалою суду від 09.03.2023 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву. Сторони не заперечували проти розгляду справи в спрощеному провадженні. Відповідач подав до суду відзив, у якому він не заперечував щодо розірвання шлюбу, однак зауважив, що це призведе до зміни прізвища позивача, яка також подала до суду інший позов про стягнення з відповідача аліментів, а в тому позові вказала не своє дівоче прізвище " [PERSON] ", а прізвище " [PERSON] ". Крім того, відповідач звернув увагу на неточності в зазначенні його ініціалів у позовній заяві у зв`язку з чим просив не стягувати з нього судових витрат через низьку якість позову. Позивач відповіді на відзив не подала. Суд, дослідивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. 30.08.2020 між сторонами було укладено шлюб, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Староприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області. Від шлюбу у сторін є спільний син [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що через різні погляди на шлюб та сімейне життя між сторонами втратилось почуття взаєморозуміння та любові, фактично шлюбних відносин сторони не підтримують і проживають окремо. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як визначено в ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.ч. 3-4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд, аналізуючи вищевказані норми СК України зауважує, що в Україні гарантується право подружжя на припинення шлюбу шляхом його розірвання у будь-який момент існування шлюбу. Існують випадки, коли рішення щодо розірвання шлюбу позитивно сприймається лише одним із подружжя у той час, як інший прагне зберегти шлюбні відносини та сім`ю. Відсутність вільної згоди на розірвання шлюбу іншим з подружжя не є перепоною. В Україні регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння. Держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Судом встановлено, що позивач стверджує, що збереження шлюбу з відповідачем суперечитиме її інтересам, а примирення та подальше спільне життя подружжя неможливе. Відповідач у своєму відзиві не заперечував проти розірвання шлюбу. Суд вважає неприйнятними аргументи, відповідача щодо не стягнення з нього судових витрат через неточності у позовній заяві, що свідчить про низьку якість позову, оскільки судові витрати включають в себе не тільки судовий збір, але й витрати на правову допомогу, що може проявлятися у складанні правником проекту позовної заяви зі всіма особливостями її формування. Однак, позивач не вказувала про бажання стягнути з відповідача витрати, які вона зазнала внаслідок формування позовної заяви, а тому розподіл судових витрати здійснюватиметься у відповідності до глави 8 ЦПК України. Крім того, неточності при формуванні позовної вимоги спростовані самим же відповідачем, який у своєму відзиві, не заперечуючи проти розірвання шлюбу, тим самим усвідомлює, що позовна вимога пред`явлена саме до нього, а враховуючи додані до позову документи, за якими можна ідентифікувати сторін, суд вважає, що за даних обставин, надмірний формалізм недоречний. Насамкінець, подання іншого позову до відповідача під прізвищем набутим під час шлюбу та зміненим після його розірвання, не може перешкоджати позивачу у зверненні до суду, оскільки на той час при поданні обох позовів остаточне рішення суду не могло бути її відомим, а головне після проголошення рішення необхідний строк для набрання ним чинності. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога: розірвати шлюб, який укладений між позивачем та відповідачем, що зареєстрований Виконавчим комітетом Староприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області від 30.08.2020, актовий запис №3, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню. Суд, вирішує порушене позивачем питання щодо залишення її прізвища в силу вимог ст. 113 СК України. Суд, вирішуючи питання судових витрат, враховує відзив відповідача, в якому він фактично визнав позов, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, з огляду на визнання позову відповідачем до початку розгляду справи та задоволення позову, суд дійшов висновку, що позивачу з державного бюджету слід повернути 50% сплаченого судового збору, а інші 50 % стягнути з відповідача.

Outcome: approved