Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті особи. В обґрунтуванні заяви [PERSON] , зазначив, що він є сином померлого [INFO] громадянина України [PERSON] . Померлий був зареєстрований та проживав у [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер у м. Маріуполь, Донецької області, про що 08 листопада 2022 року видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , що видане на тимчасово окупованій території України. Відповідно до довідки про причини смерті та лікарського свідоцтва про смерть №2914 від 02.11.2022 року, що видані на тимчасово окупованій території України, [PERSON] помер від атеросклеротичної хвороби сердця. Таким чином, свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 08.11.2022, довідка про причини смерті №2914 від 02.11.2022 року видано органом, який створений та діє у порядку не передбаченому законом України, є недійсним, та не створює правових наслідків. З огляду на це заявник вимушений звернутися до суду для встановлення факту смерті з метою отримання свідоцтва про смерть свого батька [PERSON] , громадянина України, в порядку, передбаченому законодавством України. Встановлення факту смерті є необхідним для його належної реєстрації в діючому державному реєстрі України, тільки після чого даний факт є офіційним та вирішення питання щодо спадкового майна, отримання допомоги на поховання заявник вимушений звернутись до суду із зазначеною заявою. У судове засідання заявник не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив суд заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи - Амур-Нижньодніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м.Дніпрі Південно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства Юстиції (м.Одеса) у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Родинні відносини, що заявник [PERSON] доводиться сином [PERSON] підтверджується: свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Судом встановлено, що батько заявника [PERSON] , який мешкав у [ADDRESS] , помер [INFO] . Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 08.11.2022 року, довідкою про причину смерті (до форми № 106/у №2914, яка видається для поховання) від 02.11.2022р., що видані на тимчасово окупованій території України, тобто органом, які не правомірно здійснюють свою діяльність на території України, та не створюють правових наслідків. Оцінюючи надані суду докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до п.8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Згідно п.8 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved