Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до [PERSON] , Ружинської селищної ради Житомирської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та про визнання частково довідки недійсною. Заявлені вимоги обгрунтовує тим, що з лютого 2000 року по [INFO] проживала однією сім`єю з [PERSON] у її житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , хоча місце проживання [PERSON] було зареєстровано в житловому будинку [ADDRESS] . У вказаний період разом із [PERSON] вели спільне господарство, був спільний сімейний бюджет, яким вони розпоряджались за взаємною згодою (купували продукти харчування, побутові прилади, одяг, взуття, оплачували комунальні послуги, мали між собою подружні права та обов`язки і проживали весь цей період як чоловік та дружина, однак шлюб між собою не реєстрували. Вони також в цей період не перебували в іншому зареєстрованому шлюбі так як [PERSON] взагалі не був одружений, а чоловік [PERSON] - [PERSON] , помер [INFO] і відповідно до ч.1 ст.104 СК України їх шлюб припинився. [INFO] [PERSON] помер. Позивачка поховала його за власні кошти та зробила всі необхідні поминальні заходи ( поминальний обід, обіди на 9 та 40 день після смерті. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина і єдиним спадкоємцем, який її прийняв, була позивачка, так як проживала разом зі спадкодавцем однією сім`єю більше ніж 5 років до часу відкриття спадщини, і згідно ст. 1264 ЦК України є спадкоємцем четвертої черги по закону та прийняла спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України. З метою оформлення свого права на спадкове майно [PERSON] вона звернулась в Ружинську державну нотаріальну контору із відповідною заявою. Однак, державним нотаріусом повідомленням за № 2064-01-96 від 30.10.2018р. їй у оформленні спадкових прав відносно спадщини [PERSON] було відмовлено, оскільки відсутні докази того, що вона входить до числа спадкоємців останнього. Крім того в матеріалах спадкової справи заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] містяться дві довідки Рогачівської сільської ради Ружинського району Житомирської області за №31 від 13.03.2017р. та за №202 від 04.07.2018р., зміст яких суперечить одна одній. Так, згідно довідки № 202 від 04.07.2018р. співмешканець [PERSON] - [PERSON] , який помер [INFO] , проживав разом з нею, вів спільне господарство і вона доглянула [PERSON] до смерті. Також Рогачівською сільською радою Ружинського району Житомирської області [PERSON] було видано довідку за № 196 від 16.08.2020р., якою підтверджується те, що вона і [PERSON] , який помер [INFO] , проживали разом спільною сім`єю в житловому будинку [PERSON] по [ADDRESS] , з лютого 2000 року по 25.01.2017 р.. Згідно цієї ж довідки [PERSON] доглянула [PERSON] до смерті, проводила похорони та поминальні обіди за власні кошти. І в той же час, згідно довідки Рогачівської сільської ради Ружинського району Житомирської області від 13.03.2017р. №31 [PERSON] , який помер [INFO] , проживав та був зареєстрований а [ADDRESS] , разом з батьком [PERSON] та братом [PERSON] . Ухвалою суду від 15.09.2022 року за клопотанням представника позивача в якості співвідповідачів по справі було залучено [PERSON] та [PERSON] . Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позові. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, щодо вирішення спору покладалася на розсуд суду. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені. Представник Ружинської селищної ради в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив факт проживання позивачки з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Пояснив, що позивачка з [PERSON] проживали в одній хаті як чоловік і дружина. Часто з ними зустрічалися, допомагали один одному, позивачка і [PERSON] тримали спільне господарство, помер [PERSON] в хаті позивачки з якої вона його і поховала. Брат [PERSON] та батько проживали від них окремо. Дітей спільних у них не було. У позивачки від першого шлюбу є дві дочки. Позивачка і [PERSON] разом проживали більше 15 років. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду,що позивачка це його мати, яка проживала з [PERSON] як чоловік і дружина, вели спільне господарство. Його батько помер давно, потім мати одружилась з [PERSON] , а потім жила з [PERSON] . Жили вони 15-17 років разом, усе було у них спільне. Допомагали один одному. Коли [PERSON] захворів, то проживав у мами, помер у маминій хаті, і поховали його з маминого будинку. Спільних дітей вони з мамою не мали. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] і [PERSON] проживали разом, як чоловік і дружина близько 20 років у хаті позивачки, але не були розписані. [PERSON] був йому товаришем. [PERSON] поховала [PERSON] зі своєї хати, і поминки також робила вона. Разом допомагали дітям позивачки [PERSON] .. Судом встановлено, що згідно довідки № 202 від 04.07.2018р. виданої Рогачівською сільською радою Ружинського району Житомирської області, [PERSON] , який помер [INFO] , проживав разом, як співмешканець із [PERSON] , вів спільне господарство і вона доглянула [PERSON] до смерті (а.с.12). Також Рогачівською сільською радою Ружинського району Житомирської області [PERSON] також було видано довідку за № 196 від 16.08.2020р., якою підтверджується те, що вона і [PERSON] , який помер [INFO] , проживали разом спільною сім`єю в житловому будинку [PERSON] по [ADDRESS] , з лютого 2000 року по 25.01.2017 р. (без реєстрації шлюбу). У цей період [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, мали спільний бюджет, несли спільні витрати по утриманню житлового будинку, були пов`язані між собою спільним побутом та надавали взаємну допомогу один одному. Згідно цієї ж довідки [PERSON] доглянула [PERSON] до смерті, проводила похорони та поминальні обіди за власні кошти (а.с.13). [INFO] [PERSON] помер в с.Рогачі Ружинського району Житомирської області, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 25.01.2017 року Виконавчим комітетом Рогачівської сільської ради Ружинського району Житомирської області (а.с.9). Як вбачається з пояснень позивачки, свідків, вищевказаних довідок [PERSON] поховала [PERSON] за власні кошти та зробила всі необхідні поминальні заходи ( поминальний обід, обіди на 9 та 40 день після смерті тощо). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина і єдиним спадкоємцем, який її прийняв, була [PERSON] , яка проживала разом зі спадкодавцем однією сім`єю більше ніж 5 років до часу відкриття спадщини, і згідно ст. 1264 ЦК України є спадкоємцем четвертої черги по закону та прийняла спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України. З метою оформлення свого права на спадкове майно [PERSON] [PERSON] звернулась в Ружинську державну нотаріальну контору із відповідною заявою. Однак, державним нотаріусом повідомленням за № 2064-01-96 від 30.10.2018р. їй у оформленні спадкових прав відносно спадщини [PERSON] було відмовлено, оскільки відсутні докази того, що вона входить до числа спадкоємців останнього (а.с.10).. Таким доказом може бути встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене можливо лише в судовому порядку. З врахуванням вказаного, з метою встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та з врахуванням того, що будь-якого спору щодо спадщини [PERSON] немає , [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту. Матеріали цивільної справи № 291/1183/20 судом було досліджено в судовому засіданні. Під час розгляду вказаної заяви в Ружинському районному суді Житомирської області ( справа № 291/1183/20) на підставі матеріалів спадкової справи, заведеної Ружинською державною нотаріальною конторою відносно майна померлого [INFO] [PERSON] , було встановлено, що на підставі ч.1 ст. 1269 ЦК України ніхто із спадкоємців спадщини останнього не приймав, оскільки у встановлений законодавством 6- місячний строк з часу відкриття спадщини відповідних заяв про вказане спадкоємцями подано не було. Проте у вищевказаній спадковій справі містяться дві довідки Рогачівської сільської ради Ружинського району Житомирської області за №31 від 13.03.2017р. та за №202 від 04.07.2018р., зміст яких суперечить одна одній. Так, згідно довідки № 202 від 04.07.2018р. співмешканець [PERSON] - [PERSON] , який помер [INFO] , проживав разом з нею, вів спільне господарство і вона доглянула [PERSON] до смерті. І в той же час, згідно довідки Рогачівської сільської ради Ружинського району Житомирської області від ТЗ.03.2017р. №31 [PERSON] , який помер [INFO] , проживав та був зареєстрований а [ADDRESS] , разом з батьком [PERSON] та братом [PERSON] . З врахуванням таких суперечностей, викладених у вищевказаних довідках, [PERSON] вимушена була подати по справі № 291/1183/20 заяву до суду про залишення без розгляду її заяви про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем, яка була подана в порядку окремого провадження, та звертатись до суду з даною позовною заявою про встановлення вказаного факту та визнання недійсною довідки Рогачівської сільської ради за №31 від 13.03.2017р. Здійснення права на спадкування врегульовано положеннями глави 87 ЦК України. з Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, тобто з часу смерті особи або оголошення її померлою ( 4.1 ст.1220, ч.І ст.1279 ЦК України). Частиною 3 ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини( ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу ( ст.1217, ч.ч.1, 2 ст.1223ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки(ст. 1261 ЦК України). У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст.1262 ЦК України). Статтею 1264 передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті З СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з пунктами 2, 23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З вищевказаної довідки Рогачівської сільської ради Ружинського району Житомирської області від 13.03.2017р. №31 вбачається, що згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадщину [PERSON] прийняли спадкоємці першої та другої черги за законом - його батько і брат. Зазначене не відповідає дійсності та порушує право [PERSON] на оформлення своїх спадкових прав, як спадкоємця за законом четвертої черги, яка прийняла спадщину [PERSON] відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Частинами 2 та 6 ст.29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Разом з тим, державна реєстрація місця проживання [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання за вказаною адресою . Також сама по собі реєстрація на час відкриття спадщини місця проживання особи ( в даному випадку - [PERSON] і [PERSON] ) разом зі спадкодавцем [PERSON] не є беззаперечним доказом постійного проживання вказаних спадкоємців зі спадкодавцем на час смерті останнього та не може свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття ними спадщини. Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 , від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17, від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц, від 29 липня 2021 року у справі № 158/1838/19. Згідно спадкової справи №315/2018 заведеної Ружинською державною нотаріальною конторою щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що [PERSON] надав свою згоду на включення в коло спадкоємців [PERSON] (а.с.48-56). Згідно спадкової справи №105/2020 заведеної Ружинською державною нотаріальною конторою щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , [PERSON] прийняли спадщину останнього подавши відповідні заяви до нотаріальної контори (а.с.57-82). Згідно спадкової справи №09/2021 заведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зеленською К.А. щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , [PERSON] прийняли спадщину останнього подавши відповідні заяви до нотаріальної контори (а.с.136-215). Як вбачається з витягу із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), наданого 21.12.2021 р. державним нотаріусом Ружинського державної нотаріальної контори Житомирської області, спадкова справа відносно майна померлого [INFO] [PERSON] , не заводилась, і, відповідно, із заявами про прийняття його спадщини до нотаріуса ніхто із спадкоємців не звертався (а.с.83). На підставі вищевикладеного судом встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю з лютого 2000 року і по час смерті [PERSON] , тобто по [INFO] , в житловому будинку по [ADDRESS] та не перебування позивачки у вказаний період в іншому зареєстрованому шлюбі, що стверджується довідками Рогачівської сільської ради Ружинського району Житомирської о.бласті від 04.07.2018р. № 202, від 16.08.2020р. №196; паспортом [PERSON] , в якому є відмітка про реєстрацію її шлюбу із [PERSON] ; свідоцтвом про смерть [PERSON] , матеріалами цивільної справи № 291/1183/20 а також вказаний факт підтвердити допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Зважаючи на викладене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved