Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі Відповідач) про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення в якому вказує, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] та в даному будинку зареєстрований та проживає її брат [PERSON] Відповідач по справі. Позивач зазначає, що з початку війни та запровадження воєнного стану в Україні, вона переїхала проживати до вищевказаного житлового будинку, проте спільне проживання в будинку разом із братом стало зовсім нестерпним, він веде антигромадський спосіб життя, зловживає спиртними напоями, ніде не працює, існує за рахунок Позивача, постійно вчиняє сварки, ображає Позивача, пошкоджує майно в будинку, що стало підставою для неодноразового звернення до поліції та дані дії мають систематичний характер і роблять спільне проживання неможливим. За вчинення домашнього насильства відносно Позивача, Відповідача було неодноразово притягнути до адміністративної відповідальності за частиною першою та частиною другою статті 173-2 КУпАП. Проте, незважаючи на притягнення до відповідальності, Відповідач не змінив свій спосіб життя і відношення до Позивача та продовжує вести антигромадський спосіб життя та вчиняти домашнє насильство відносно Позивача у її ж будинку, в зв`язку з чим вона була змушена повторно звертатись до поліції та зазначає, що спільне проживання Позивача з Відповідачем є неможливим, а тому він підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення. На підставі вищевикладеного, Позивач просить усунути їй [PERSON] перешкоди у користуванні житловим будинком, який розташований в [ADDRESS] , шляхом виселення з нього [PERSON] , [INFO] , без надання іншого житлового приміщення. \~ \~ \~ \~Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач в\~судове засідання 25 квітня 2023 року не з`явився, згідно довідки «Укрпошти», адресат відмовився від отримання судової повістки /а.с.34/, в судове засідання призначене на 11 травня 2023 року не з`явився, повідомлений особисто 29 квітня 2023 року, згідно роздруківки відстеження поштового відправлення /а.с.41/, про причини неявки суд не повідомив, таким чином Відповідач є належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідно до статті 128 ЦПК України та його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до Судових викликів № 288/561/23/5061/2023 вих. від 04 квітня 2023 року /а.с.33/ та № 288/561/23/6097/23 вих. від 26 квітня 2023 року /а.с.40/, розміщених на офіційному веб - порталі судової влади України в мережі Інтернет, Відповідач [PERSON] , був повідомлений про судові засідання, які відбудуться 25 квітня 2023 року о 09.00 годині та 11 травня 2023 року о 09.00 годині. Частиною одинадцятою статті 128 ЦПК України визначено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно частини четвертої статті 223 ЦПК України, в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вислухавши представника Позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. У відповідності до статті 4 ЦПК України, \~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 квітня 2021 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , який помер [INFO] є [PERSON] , спадщина на яку видано свідоцтво складається з житлового будинку з господарською будівлею, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . /а.с.7/ Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 квітня 2021 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 квітня 2021 року, зареєстровано право власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . /а.с.8/ 21 липня 2022 року за вих.№ 156 Романівським старостинським округом видано довідку [PERSON] про те, що в належному їй на праві власності житловому будинку в [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , 1985 року народження. /а.с.9/ Постановою Попільнянського районного суду Житомирської області від 11 квітня 2022 року в справі № 288/397/22, визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170.00 гривень. /а.с.10/ Постановою Попільнянського районного суду Житомирської області від 04 листопада 2022 року в справі № 288/2057/22, визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 173-2 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340.00 гривень. /а.с.11/ Відділенням поліції № 2 Житомирського РУ ВП за № 3841 від 08 листопада 2022 року повідомлено, що [PERSON] зверталась з приводу домашнього насильства: - 02 жовтня 2022 року ЄО № 3575; - 02 жовтня 2022 року ЄО № 3575; - 18 жовтня 2022 року ЄО № 3787; - 29 жовтня 2022 року ЄО № 3892. /а.с.12/ Постановою Попільнянського районного суду Житомирської області від 28 лютого 2023 року в справі № 288/539/23, визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340.00 гривень. /а.с.27/ Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Позивач звернулася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні належним їй житловим будинком, шляхом виселення з нього Відповідача, без надання іншого житлового приміщення з тих підстав, що він проживаючи в будинку, веде антигромадський спосіб життя, зловживає спиртними напоями, ніде не працює, існує за її рахунок, постійно вчиняє сварки, ображає Позивача, пошкоджує майно в будинку, що стало причиною неодноразового звернення до поліції, робить він це систематично, що робить спільне проживання з ним неможливим. Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України) та Житловим кодексом Української РСР (далі ЖК УРСР). Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Аналогічні положення закріплені і у частині першій статті 156 ЖК УРСР. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 116 ЖК УРСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 157 ЖК УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини вказав, що «питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства,- виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем (див. згадане рішення у справі «Володіна проти Росії» (Volodina v. Russia), пункт 71). Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого (див., mutatis mutandis, згадані рішення у справах «Хайдуова проти Словаччини» (), пункт 46, та «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), там само). Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню (див. рішення у справі «Джорджевіч проти Хорватії» (), заява № 41526/10, пункти 92 і 93 та 147-149, ЄСПЛ 2012, та згадане рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine); з огляду на чинники, детально описані вище, Суд вважає, що, відхиляючи скаргу заявниці про [PERSON] відповідно до статті 116 Житлового кодексу, яка, як пояснив Уряд, загалом, є належним законодавчим рішенням для її справи, національні судові органи не здійснювали комплексний аналіз ситуації та ризику майбутнього психологічного й фізичного насильства, з яким стикалися заявниця та її діти. Суд також зазначає, що провадження тривало понад два роки на трьох рівнях юрисдикції, протягом яких заявниця та її діти залишались під загрозою подальшого насильства. … Таким чином, не було досягнуто справедливого балансу між усіма протилежними особистими інтересами. Відповідь цивільних судів на позов заявниці про виселення її колишнього чоловіка не відповідала позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства (LEVCHUK\~v. UKRAINE, № 17496/19, § 78, 80, 90, ЄСПЛ, від 03 вересня 2020 року). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20 (провадження № 61-18292 св 21) зазначено, що «ЄСПЛ неодноразово зазначав, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції (рішення у справі\~«Кривицька та Кривицький проти України»,\~(«Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»),\~заява № 30856/03, пункт 41, від 02 грудня 2010 року). Однак, у наведеному вище рішенні\~«Левчук проти України»\~ЄСПЛ зазначив, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8 Конвенції, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб (рішення у справах «Опуз проти Туреччини», пункт 144, «Єремія проти Республіки Молдова», пункт 52, та «Володіна проти Росії», пункт 86). Більше того, у контексті статті 2 Конвенції Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв,\~зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 679/1657/18 (провадження № 61-12028св19) вказано, що «для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, Позивач неодноразово зверталась до відділення поліції з приводу вчинення Відповідачем відносно неї домашнього насильства та його було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою та другою статті 173-2 КУпАП. Судом встановлено, що Відповідач проживаючи в належному Позивачу житловому будинку, на протязі періоду з жовтня 2022 року по січень 2023 року систематично порушує правила співжиття та вчиняє фізичне, психологічне та економічне насильство відносно Позивача, яка є його сестрою, дії Відповідача стали підставою для неодноразового звернення Позивача до поліції. Зі змісту статті 116 ЖК УРСР не випливає, що особа обов`язково повинна бути притягнута до адміністративної відповідальності. Як зазначалося вище, систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ \~ \~ \~Встановлені під час розгляду справи обставини вказують на те, що Відповідач систематично та на протязі тривалого часу вчиняє домашнє насильство по відношенню до Позивача, що є достатньою підставою для усунення Позивачу перешкод у користуванні належним їй житловим будинком, шляхом виселення з нього Відповідача без надання іншого житлового приміщення, при цьому суд враховує, що хоч виселення і є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, однак таке втручання в особисті права може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб і у контексті статті 2 Конвенції права кривдників не можуть переважати права жертв,\~зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність, тому за обставинами цієї справи припинення права користування Відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до положень частини першої статті 141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні до суду позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 1073.60 гривень /а.с.15/, який підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача.

Outcome: approved