Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що Одеським окружним адміністративним судом на його користь було постановлено рішення по справі № 420/5228/18, яке набрало чинності 20.01.2019 року про зобов`язання Нерубайської сільської ради вирішити питання про виділення [PERSON] земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1 гектари на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області. Однак, всупереч цьому, Нерубайська сільська рада рішенням № 655-VII від, вирішила відмовити у виділенні земельної ділянки. Фактично Нерубайська сільська рада відмовивсь виконувати рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/5228/18 від 20 грудня 2018 року про виділення йому земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області. Позивач зазначає, що рішення є обов`язковим до виконання, таким чином позивач вважає, що був позбавлений права на отримання у власність земельної ділянки, що стало підставою звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, у розмірі 400\~000 грн., що підтверджує складеним ним розрахунком, відповідно якого - 390\~000 грн (15\~000 доларів США) це ціна земельної ділянки в межах території с. Нерубайське Одеської області, яку позивач самостійно придбав, а 10\~000 грн. це оцінена ним моральна шкода, яку пережив позивач внаслідок не виконання Нерубайською сільською радою їх обов`язків. (а.с.1-16). Ухвалою\~ суду від 13.09.2019 року матеріали позову було залишено без руху (а.с. 21). Ухвалою суду від 18.10.2019 року позовну заяву було прийнято до провадження та відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання та зобов`язали відповідача надати відповіді на питання, що заявлені позивачем (а.с. 26-27). Ухвалою суду від 15.10.2020 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішенням 496/6192/19 (а.с 111-113). Ухвалою суду від 22.03.2021 року відновлено провадження (а.с. 125). Ухвалою суду від 12.10.2021 року заяву про уточнення до позову повернуто позивачу (а.с. 146). Ухвалою суду від 12.10.2021 року клопотання позивача про заміну відповідача та зупинення провадження залишено без задоволення(а.с. 147-148). Ухвалою суду від 14.01.2022 року в задоволенні клопотання позивача про зобов`язання відповідача надати відповіді було відмовлено (а.с. 161). Ухвалою суду від 19.01.2022 року закрито підготовче судове провадження, призначено судовий розгляд (а.с. 164). Ухвалою суду від 20.01.2022 року в задоволенні заяви позивача про відвід судді було відмовлено, матеріали заяви передані до канцелярії на авторозподіл для вирішення питання відводу іншим суддею (а.с. 165). За наслідком розгляду заяви [PERSON] про відвід судді Бурана В.М., ухвалою суду від 21.01.2022 року було відмовлено в задоволенні заяви позивача. 03.04.2023 року [PERSON] на електронну адресу суду звернувся з заявою про відвід судді Бурана В.М., ухвалою судді від 03.04.2023 року в задоволенні заяви було відмовлено та передано на авторозподіл для вирішення питання іншим суддею. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Пендюри Л.О. від 04.04.2023 року було відмовлено в задоволенні заяви про відвід. Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 05.07.2022 року про повернення заяви [PERSON] про постановлення окремої ухвали ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.02.2023 року скасували та направили для продовження розгляду (а.с. 205-206). Ухвалою судді від 11.05.2023 року в задоволенні заяви позивача про постановлення окремої ухвали щодо порушення державним виконавцем Біляївського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Лєбедевим Є.Є. приписів п. 9 ч. 1 ст. 39 та ч. 1, 2, 3ст. 63 ЗУ Про виконавче провадження, ст. 129-1 Конституції України у цивільній справі за позовом [PERSON] до Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області про відшкодування шкоди завданої незаконними діями Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області та стягнення моральної шкоди було відмовлено. Позивач в судовому засіданні на позові наполягав та просив позовні вимоги задовольнити. Представник Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області до судового засідання не прибув, але матеріали справи містять відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] та стягнути судові витрати. Відзив обґрунтовано тим, що позивач стверджує, що рішення Одеського окружного адміністративного суду не було виконано. Однак, це не так. При поданні позову до Одеського окружного адміністративного суду Абрамович О.В. окрім вимоги про скасування рішення сільської ради ставив вимогу якою просив суд зобов?язати Нерубайську сільську раду Одеської області надати йому земельну ділянку у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на території Нерубайської сільської ради. Однак, з приводу вказаної вимоги, в своєму рішенні Одеський окружний адміністративний суд вказав наступне: питання надання земельно ділянки та дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідно до ст.122 ЗК України, відноситься до виключних повноважень відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність та входить до повноважень відповідача, а тому суд не може надавати правової оцінки діям відповідача, які можуть бути вчинені ним в майбутньому, в порядку регламентованому земельним законодавством України. Згідно з Рекомендаціями Комітету Ради Європи NR(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискрециними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Враховуючи викладене, з метою ефективного захисту прав позивача та забезпечення реального виконання рішення суду, суд вказав, що вважає за необхідне зобов`язати відповідача вирішити питання щодо передачі у власність [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Нерубайської сільської ради Біляівського району Одеської області. Тобто, фактично Одеський окружний адміністративний суд своїм рішенням зобов`язав Нерубайську сільську раду повторно розглянути заяву [PERSON] про виділення йому земельно ділянки, а не виділити земельну ділянку. 04.06.2019 року, на пленарному засіданні Нерубайська сільська рада, з метою виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі № 420/5228/18, розглянувши клопотання [PERSON] про виділення йому земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради, вирішила Відмовити [PERSON] у виділенні земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельно ділянки, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області у зв?язку з не відповідністю графічного зображення розташування земельно ділянки генеральному плану с. Нерубайське Біляївського району Одеської області. Тобто, фактично рішення Одеського окружного адміністративного суду було виконано. Окрім того, позов подано до неналежного відповідача. Посади «голова Нерубайської сільської ради не існує. Є посада «Нерубайський сільський голова» (а.с. 36-39). У своїй відповіді на відзив [PERSON] заперечував, що рішення Одеського апеляційного суду було виконаним, та посилаючись на рішення вищих інстанцій зазначив, що суд зобов`язує орган місцевого самоврядування у рішенні видати дозвіл на підставі статті 118 ЗК України, оскільки якщо суди не зобов`язують органів місцевого самоврядування вчинити ці дії, орган самоврядування повторно розгляне заяву і вважатиме рішення суду виконаним (а.с. 44-46). Заявою від 17.12.2019 року представник Нерубайської сільської ради відмовився від надання відповідей на заявлені позивачем питання вважаючи, що поставлені питання не стосуються обставин, що мають значення для справи, так як 04.06.2019 року, на пленарному засіданні Нерубайська сільська рада, з метою виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі № 420/5228/18, розглянувши клопотання [PERSON] про виділення йому земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради, вирішила відмовити [PERSON] у виділенні земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області у зв`язку з не відповідністю графічного зображення розташування земельно, таким чином рішення Одеського адміністративного окружного суду Нерубайська сільська рада виконала (а.с. 47-48). Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача у справі, прийшов до наступних висновків. Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України). Відповідно до статі 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 року№ 420/5228/18 позовну заяву [PERSON] було задоволено частково та Рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області № 496-VII від 26.06.2018 року, в частині відмови громадянину [PERSON] у виділенні земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господаревих будівель і споруд (присадибна ділянка) було визнаним протиправним та скасованим. Зобов`язали Нерубайську сільську раду Біляївського району Одеської області, вирішити питання про виділення [PERSON] земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового одинку та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с. 5-8, 10) На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 року № 420/5228/18, Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області вирішила відмовити [PERSON] у виділенні заявнику земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку у рішенні від 04.06.2019 року № 655-VII та повідомила про фактичне виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 року, про що повідомила [PERSON] у відповідь на його запит листом від 06.06.2019 року № 02-17-651 (а.с. 11, 12). Вже після рішення Нерубайської сільської ради від 04.06.2019 року № 655-VII, [PERSON] звернувся до державної виконавчої служби та постановою старшого держаного виконавця Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лебедєва Є.Є. від 20.11.2019 р. на підставі виконавчого листа по справі № 420/5228/18 виданого 30.01.2019 року відкрито виконавче провадження № 6065254 (а.с. 81-82). Враховуючи рішення Нерубайської сільської ради № 655-VII від 04.06.2019 року, постановою від 27.02.2020 року, старший державний виконавець Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лебедєв Є.Є. постановив про закінчення виконавчого провадження у відповідності п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 138-139). [PERSON] не погоджуючись із рішенням Нерубайської сільської ради № 655-VII від 04.06.2019 року, звернувся із позовом до Одеського окружного адміністративного суду. Рішенням якого від 27.10.2020 року позовну заяву [PERSON] до Нерубайської сільської ради було задоволено та визнано протиправним та скасовано рішення Нерубайської сільської ради № 655-VII від 04.06.2019 року. Задовольняючи вимоги позивача, суд виходив з того, що згідно ч.7 ст.118 ЗК України підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою може бути невідповідність запитуваної ділянки генеральному плану населеного пункту. Втім, вказана норма не виключає обов`язку суб`єкта владних повноважень обґрунтувати, у чому саме полягає невідповідність запитуваної земельної ділянки генеральному плану та зі змісту оскаржуваного рішення (№ 655-VII від 04.06.2019 року) суд не зміг встановити конкретних підстав відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. (а.с. 118-124). Стаття 140 Конституції України встановлює, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Згідно з ч.1 ст.144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Інші питання організації місцевого самоврядування, формування, діяльності та відповідальності органів місцевого самоврядування визначаються законом на підставі ст.146 Конституції України. Відповідно до ст.25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Згідно з п.34 ч.1 ст. 26 вищезгаданого Закону, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Так, частина 2 ст. 19 Конституції України вказує на те, що, по-перше, спосіб вчинення дій і прийняття рішень обов`язково має бути встановлений законом. Положення ч. 2 ст. 19 Конституції вимагає того, щоб і підстави вчинення дій та прийняття рішень суб`єктами владних повноважень, і межі їхніх повноважень, і спосіб вчинення дій та прийняття рішень були або встановлені на конституційному рівні, або закріплені на рівні закону. По-друге, суб`єкти владних повноважень зобов`язані діяти й приймати рішення саме в такий спосіб, який передбачений законом, тобто неухильно дотримуватися визначеної на рівні закону процедури вчинення юридично значущих дій та прийняття обов`язкових для інших суб`єктів рішень. По-третє, суб`єкти владних повноважень не мають права вчиняти дії чи приймати рішення у спосіб, відмінний від того, який визначений законом. Згідно з Рекомендаціями Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Відповідно до пункту 10.3 Постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013р. у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право. Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє. Суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду. Згідно з ч.ч.3, 4 ст.245 КАС України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Враховуючи вищевказане, з метою ефективного захисту прав позивача та забезпечення реального виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 року № 420/5228/18 про зобов`язання Нерубайську сільську раду Біляївського району Одеської області, вирішити питання про виділення [PERSON] земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, Нерубайською сільською радою незважаючи на скасування їх рішення та зобов`язання розглянути це питання в законному порядку, не було розглянуто питання [PERSON] про виділ земельної ділянки, рішення залишилось не виконаним, що і змусило [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом та на підставі, складеного ним розрахунку шкоди, згідно якого він самостійно придбати земельну ділянку вартістю 390\~000 грн (15\~000 доларів США), та внаслідок таких дій відповідача оцінив свою моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн. Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату. Належним способом захисту порушеного права [PERSON] було зобов`язання Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області роз`глянути питання про виділення йому земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області. Однак, Нерубайська сільська рада Біляївського району Одеської області, станом на звернення позивача до суду не виконала цього обов`язку. Згідно з усталеною практикою, суб`єкт владних повноважень не наділений дискреційними повноваженнями, тобто не має право діяти на власний розсуд, коли відповідно до закону правомірним є лише один варіант рішення чи діяльності (Постанова ВС від 06 березня 2019 р в справі №1640/2594/18). За таких обставин, позовну вимогу про стягнення матеріальної шкоди слід задовольнити. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Дану вимогу слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставин справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. Крім того, суд, визначаючи розмір моральної шкоди, повинен виходити з власних оціночних понять щодо достатності та обґрунтованості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абз. 2 ч. 3ст. 23\~Цивільного кодексу України). Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб постраждалої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди(див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Факт не виконання рішення суду відповідачем, внаслідок чого позивач змушений був придбати земельну ділянку самостійно, встановлений, такі дії Нерубайської сільської ради завдали [PERSON] незручностей, розчарування, негативні емоції, адже він як громадянин країни, що мав право звернутись до Нерубайської сільської ради з питанням надання земельної ділянки, а сільська рада мала обов`язок розглянути це питання в строки визначення законом, отримав негативні переживання та емоції, як громадянина законні вимоги якого, в передбачені законодавством України спосіб не були вирішенні. За таких обставин, вимога про стягнення 10\~000 грн. моральної шкоди, на думку суду, є обґрунтованою, сума є співмірною з сьогоденням. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за дві позовні вимоги матеріального характеру у розмірі 3 900 гривень та 768,4 гривень, а всього 4 668,4 гривень.

Outcome: approved