Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною заявою згідно якої просив суд визнати нерухоме майно об`єктами права спільної сумісної власності сторін як подружжя та визнати за позивачем право власності на 1/2 ідеальних часток вказаних об`єктів нерухомості. У обґрунтування заявленого вказав, що між сторонами зареєстровано шлюб за час якого придбано житловий будинок та земельну ділянку. Водночас, відповідач у справі вирішила припинити шлюб шляхом звернення до суду із відповідною заявою. Враховуючи наведене, позивач вважає за доцільне здійснити поділ майна подружжя у зв`язку із чим звернувся до суду із даною заявою. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання. Підстав для зміни вказаного порядку сторонами не наведено і судом не встановлено. У судове засідання учасники справи не з`явились, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялись належним чином. Разом з тим, від представника позивача надійшло клопотання про проведення розгляду справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Причини неявки відповідача суду не відомі. Окрім цього остання не скористалась власним процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву та будь-яким іншим чином не висловила власного ставлення щодо заявлених вимог. Враховуючи наведене, судом ухвалено здійснювати розгляд справи у відсутність учасників та, відповідно, без фіксації його перебігу технічними засобами, що відповідає приписам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Виходячи із зазначеного, суд вважає за необхідне здійснювати розгляд справи у заочному порядку відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Дослідив матеріали справи судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідно ним правовідносини. Позивач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання, отримував код платника податків та сплатив судовий збір. 16 серпня 2002 року між сторонами укладено шлюб. 15 листопада 2006 року між [PERSON] , який діє від імені [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу згідно якого остання набула у власність садовий будинок [ADDRESS] , садове товариство "Лісовик" та земельну ділянку площею 600 кв.м., яка знаходиться на території садового товариства "Лісовод" Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області. Даний договір нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 5235. Згідно п. 1.5. зазначеного договору укладення даного правочину відбувалось за згодою [PERSON] [INFO] народився [PERSON] батьком якого є позивач, а матір`ю відповідачка. [INFO] народилась [PERSON] батьком якої є позивач, а матір`ю відповідачка. Відповідно до висновку до звіту № 462/22-1 вартість вище заданих об`єктів нерухомого майна у сукупності станом на 22 вересня 2022 року складала 156608 гривень, а саме: 35608 гривень вартість садового будинку з господарськими будівлями та спорудами; 21000 гривень експертна грошова оцінка земельної ділянки (0,0600 га). Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру про земельну ділянку право власності на вищевказані об`єкти нерухомості зареєстровано за відповідачем. 2 листопада 2022 року рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області розірвано шлюб, укладений між сторонами. Норами законодавства вказані правовідносини врегульовано наступним чином Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення спільної сумісної власності. Це означає, що ні чоловік, ні дружина не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. За змістом статей 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд, а також усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Положення частини 1 статті 357 ЦК України вказують на те, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 1 ст. 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовано вказані правовідносини суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Суд вважає заявлене майно спільним сумісним, як таке, яке придбане за час шлюбу і іншого сторони не наводили та не спростовували, а отже відсутні підстави стверджувати інше. За таких обставин, сторони є його спільними сумісними власниками. Щодо вирішення питання з приводу визнання за позивачем права власності на 1/2 ідеальної частки згаданих об`єктів нерухомості, то суд вважає, що такі вимоги є обґрунтованими, оскільки спірне майно придбано сторонами за час шлюбу і перебуває у спільній сумісній власності сторін. Водночас, позивач, як співвласник такого майна, має право на визнання за ним права власності на частку у ньому. У порядку ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають до стягнення понесені та документально підтверджені судові витрати пов`язані із розглядом даної справи, що складаються із сплаченого судового збору в розмірі 992,40 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved