Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна в порядку статті 388 ЦК України. В обґрунтування позову посилається на те, що 23.08.2017 між [PERSON] та [PERSON] (з яким вона на той момент проживала у незареєстрованих шлюбних відносинах понад два роки) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі за № 619, що належав їй на праві власності. Згідно з пунктом 5 даного договору продаж квартири вчинено за 103300 грн. Цього ж дня приватний нотаріус Йосипчук К.П., на підставі наведеного договору купівлі-продажу, здійснила реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачем [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1010364421000. Позивач вимушена звернутися до суду із даною позовною заявою про визнання вищезазначеного договору купівлі-продажу недійсним у зв`язку із наступними обставинами. Звертає увагу на те, що укладення наведеного правочину сталося внаслідок введення її в оману з боку відповідача. За декілька днів до укладення договору купівлі-продажу належної їй квартири відповідач, скориставшись її довірою до нього і обіцянками в найближчому часі одружитися з нею, під приводом нібито необхідності отримання ним великої суми коштів у кредит під ведення бізнесу, вмовив її укласти з ним договір купівлі-продажу належної їй квартири, оскільки, за його словами, для отримання даного кредиту йому необхідно було показати банку наявність у його власності нерухомого майна. Жодного наміру чи бажання в дійсності продавати належну їй квартиру вона не мала. Коштів, зазначених у договорі, за які нібито була продана квартира, вона не отримувала. Тобто настання правових наслідків, передбачених таким правочином вона не бажала, оскільки такі були зумовлені зовсім іншою підставою, а саме нібито необхідністю за проханням відповідача укладення фактично фіктивного договору купівлі-продажу. Після отримання кредитних коштів відповідач пообіцяв їй, що право власності на дану квартиру він одразу передасть їй шляхом укладення іншого правочину. Після укладення з відповідачем оспорюваного договору купівлі-продажу, останній почав уникати спілкування з нею, грубо себе поводити з нею, пригрозив ні в якому разі не розповідати своїм батькам про те, що власником квартири до цих пір є він. Упродовж тривалого часу до моменту подання даної позовної заяви нею вживалися заходи щодо досудового врегулювання даного спору шляхом проведення переговорів з відповідачем, неодноразових зустрічей та прохань негайно укласти інший правочин, за наслідками якого право власності на належну їй квартиру повернулося б до неї. Дані переговори та вимоги не дали жодного результату, оскільки відповідач не бажав йти на будь-які домовленості. Що стосується відповідача [PERSON] , то останній взагалі не бажав та не вважав за необхідне зустрічатися для проведення будь-яких бесід щодо досудового врегулювання спору. Наголошує, що пункт 12 договору не відповідає дійсності. У даному пункті зазначено, що квартира, яка відчужується, була придбана продавцем за власні особисті кошти, хоча насправді така квартира була отримана нею у власність внаслідок договору дарування від 20.08.2016. Крім того, безпосередньо в договорі купівлі-продажу від 23.08.2017 її, як сторону такого правочину (продавець), зазначено у якості [PERSON] , хоча станом на день укладення даного договору у відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу від 20.06.2017 серії [NUMBER] , вона є [PERSON] , і протягом місячного строку у відповідності до чинного законодавства повинна була змінити прізвище в паспорті з [PERSON] на [PERSON] , чого в силу життєвих обставин вона на момент укладення договору не вчинила. Таким чином, на день укладення договору-купівлі продажу юридично [PERSON] взагалі не існувало, а паспорт з прізвищем [PERSON] був недійсним. Відповідно й права на укладення даного договору від імені [PERSON] у неї не було. Вважає, що це прямо вказує на порушення при укладенні даного договору істотних його умов, що вказує на його нікчемність та недійсність. На думку позивача, вищенаведені обставини прямо вказують на недійсність укладеного договору купівлі-продажу. Доказами, які підтверджують всі вищенаведені обставини є документи, додані до даної позовної заяви, пояснення позивача, зазначені у позовній заяві та показання свідка, про допит і виклик якого буде подана до суду відповідна заява у порядку статті 91 ЦПК України. Вказує, що у подальшому, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачу стало відомо, що належна їй раніше квартира за адресою: [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу № 6893 від 28.12.2018 продана [PERSON] , за яким квартира наразі зареєстрована. При цьому це в той час, коли станом на день укладення даного договору купівлі-продажу на дану квартиру у рамках кримінального провадження було накладено арешт ухвалою слідчого судді. Обґрунтовуючи позов статтею 388 ЦК України, вважає, що у неї є всі правові підстави для витребування від [PERSON] відповідного майна як такого, що вибуло із її володіння не з її волі іншим шляхом. На підставі викладеного, позивач просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1010364421000, зареєстрований в реєстрі за № 619 від 23.08.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; витребувати в порядку статті 388 ЦК України на користь [PERSON] квартиру, об`єкт житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] (3 кімнати, житлова площа 42,5 кв.м., загальна площа 65,1 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1010364421000, із незаконного володіння [PERSON] , та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру, об`єкт житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] (3 кімнати, житлова площа 42,5 кв.м., загальна площа 65,1 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1010364421000. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.11.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даною позовною заявою. Розгляд даної справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 02.11.2020 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у даній цивільній справі. 11.12.2020 від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зауважив, що всі позовні вимоги позивача [PERSON] вважає безпідставними та необґрунтованими, не визнає в повному обсязі. Обставини, які визнаються відповідачем є наступні. 23.08.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , за ціною 103300 грн. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1010364421000), В пункті 5 оспорюваного договору зазначено, що покупець передав, а продавець отримав вищевказані кошти у повному обсязі до підписання цього договору, у зв`язку з чим сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків. Так в дійсності й було, і сторони правочину це підтвердили, підписавши вказаний договір. Будь-якого введення в оману позивача щодо обіцянки одружитися, отримання кредиту, чи то ведення бізнесу і так далі у дійсності не було. Продавець отримані за продаж квартири використала на власні потреби, а зараз вказує, що її обманули. [PERSON] цю квартиру придбав, що підтверджується умовами вказаного договору. Посилаючись на пункти 6, 9, 18, 19, 20 договору відповідач зазначає, що правова оцінка обставин, надана позивачем є невірною, відповідач не погоджується з нею. У зв`язку з наведеним, правові підстави позову зазначені невірно, так як базуються на вигаданих обставинах. Наголошує, що насправді з 2017 до 2019 року [PERSON] дійсно деякий зустрічався з позивачем, однак мови про весілля не було, будь-яких спільного бізнесу чи взяття кредиту ніким не планувалося. Зустрічалися часто в [ADDRESS] . На той час позивач не планувала укладати ні з ким шлюб чи народжувати дітей. Одразу ж після продажу квартири передала ключі та всі документи на неї покупцеві. Оскаржуваний договір відповідав на момент підписання дійсним намірам сторін, не носив характеру фіктивного чи удаваного правочину, укладений був у відповідності із справжньою волею сторін, без будь-якого застосування психічного чи фізичного тиску та на вигідних для всіх умовах, і не є результатом впливу тяжких обставин, без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміли значення та умови договору, його природу і правові наслідки, бажали настання саме таких правових наслідків. Дані обставини можуть підтвердити в суді свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У подальшому, 28.12.2018, вказана квартира відчужена [PERSON] [PERSON] за 528000 грн. Відповідач у відзиві зазначає, що предметом доказування з боку позивача є наступне: 1. Кошти за продаж квартири позивач не отримала, відповідач ввів її в оману, тим самим уклавши фіктивний договір. Дані обставини є вигадкою позивача і спростовуються тим, що у пункті 5 оспорюваного договору зазначено, що покупець передав, а продавець отримав вищевказані кошти у повному обсязі до підписання цього договору, в зв`язку з чим сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків. Факт введення в оману спростовується також письмовими доказами, а саме змістом пунктів 17, 19 оспорюваного договору. Будь-яких доказів введення в оману позивачем не надано. 2. Пункт 12 договору не відповідає дійсності, так як фактично квартира була подарована позивачеві, а не придбана нею за власні кошти, як це вказано у оспорюваному правочині. Дані відомості в пункті 12 оспорюваного правочину є технічною опечаткою, так як в пункті 2 оспорюваного договору вказано, що право власності продавця на вказану квартиру підтверджується договором дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н., за реєстром № 1425 від 20.08.2016. З цього приводу відповідач звертає увагу на постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2019 року у справі № 428/10638/16-ц та положення статті 217 ЦК України. 3. На момент підписання позивачем договору купівлі-продажу вона не змінила паспорт, а уклала правочин під колишнім прізвищем [PERSON] , хоча мала змінити таке на [PERSON] . При підписанні правочину нотаріусом було роз`яснено позивачеві положення чинного законодавства стосовно порядку укладення договорів купівлі-продажу, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст ст. ст. 203, 655-697 ЦК України, ст. ст. 59-65, 74 СК України, ст. 27 Закону України «Про нотаріат», про те, що нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії подала недійсні, або підроблені документи, не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав та інтересів яких може стосуватись дана нотаріальна дія, а також правові наслідки заниження дійсної вартості відчужуваного майна. Це відображено в пункті 20 оспорюваного договору. Крім того, нотаріусом при укладенні правочину встановлено особу відчужувача за чинним і дійсним паспортом громадянина України, який вона сама для укладення договору і надала. РНОКПП [NUMBER] , який вказано продавцем у оскаржуваному договорі, аналогічний кодові, зазначеному позивачем у позові. Це одна і та сама особа. Той факт, що прізвище остання не змінила, не тягне згідно з законом за собою недійсність правочину, необхідний обсяг дієздатності у позивача був, особу встановлено було належним чином, її паспорт не був підроблений, до останнього не вносилися неправдиві відомості. Крім того, змінити паспорт, а отже і прізвище з [PERSON] на [PERSON] - це право позивача, яким остання на той час за власним бажанням не скористалася. 4. Майно вибуло з володіння власника не з її волі, іншим шляхом. У даному випадку віндикаційний позов не може бути задоволений, так як позивач, на виконання вимог пункту 14 оспорюваного договору, звільнила квартиру від власних речей і виїхавши з даного помешкання після відчуження, передала покупцеві всі ключі від вхідних дверей. Наголошує, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. У даному випадку позивач, уклавши з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, сама передала останньому квартиру, ключі від вхідних дверей і вивезла з неї свої особисті речі. Таким чином, існувала фактична передача позивачем майна іншій особі, що унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. На підставі наведеного, відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки належних доказів фіктивності, отримання якогось кредиту під заставу, чи введення в оману позивачем не надано. 11.12.2020 від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зауважив, що позовні вимоги позивача [PERSON] вважає безпідставними та необґрунтованими, не визнає їх у повному обсязі. На даний час він є власником квартири [ADDRESS] . Дане помешкання ним придбано від [PERSON] у відповідності до закону за 528000 грн. Про якісь фіктивні договори, чи удавані правочини йому не було нічого відомо взагалі. Купуючи квартиру від [PERSON] він не мав будь-якої інформації, що продавець дане майно набув незаконно. Навіть сумнівів не було, що це майно опинилося у [PERSON] протиправно. Таким чином, він є добросовісним набувачем вказаної квартири. Наголошує, що у даному випадку відсутні будь-які докази того, що відчуження та допущення продажу квартири від позивача відбулося незаконно. Посилаючись на зміст пунктів 5, 6, 9, 18, 19, 20 відповідач вважає, що позивач з якихось підстав вигадав обставини, вказані у її позові. Віндикаційний позов позивача не може бути задоволений, так як позивач, на виконання вимог пункту 14 оспорюваного договору, звільнила квартиру від власних речей і виїхавши з даного помешкання після відчуження, передала покупцеві всі ключі від вхідних дверей. Звертає увагу, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. У даному випадку позивач, уклавши з [PERSON] зазначений договір купівлі-продажу квартири, сама передала останньому квартиру, ключі від вхідних дверей і вивезла з неї свої особисті речі. Таким чином, існувала фактична передача позивачем майна іншій особі, що унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. На підставі наведеного, відповідач [PERSON] вважає, що правові підстави для задоволення всіх позовних вимог відсутні. 19.10.2021 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Штефанюка І.М. до суду надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів, а саме копій наступних документів: висновку судово-психологічної експертизи комунального некомерційного підприємства «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Львівської обласної ради № 589 від 21.12.2020; постанови слідчого про призначення психологічної експертизи від 02.09.2020; протоколу ознайомлення з матеріалами досудового розслідування від 17.08.2021; фіскального чеку АТ «Укрпошта» ВПЗ Ужгород 17 від 19.10.2021 про направлення даного клопотання рекомендованим листом відповідачам. Ухвалою суду від 13.01.2022 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. Задоволено заяви відповідачів [PERSON] та [PERSON] про виклик свідків. Ухвалою суду від 04.05.2023 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та постановлено витребувати від Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області для огляду в судовому засіданні оригінал висновку № 589 амбулаторної судово-психологічної експертизи від 21.12.2020, складений судовим експертом-психологом КНП «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Львівської обласної ради Кошулинською З.В., що знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 12018070030003518, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.11.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Представник позивача [PERSON] - адвокат Штефанюк І.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гримут Д.Ю. у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов та клопотання про визнання доказів недопустимими та неналежними. Відповідач [PERSON] у дане судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з договором дарування від 20.08.2016, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н., зареєстрованого в реєстрі за № 1425, [PERSON] подарував [PERSON] квартиру за [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 20.06.2017 між чоловіком [PERSON] та дружиною [PERSON] 20.06.2017 було розірвано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 6. Після державної реєстрації розірвання шлюбу чоловіку присвоюється прізвище [PERSON] , а дружині - [PERSON] . 23.08.2017 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Йосипчук К.П., зареєстрований в реєстрі за № 619, згідно з яким продавець передає (продає), а покупець приймає (купує) у власність належну продавцю квартиру під [ADDRESS] (далі - нерухоме майно) (пункт 1). Відповідно до пункту 2 договору купівлі продажу право власності продавця на вказану квартири, яка є предметом даного договору, підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н. за реєстром № 1425 від 20.08.2016, та право приватної власності на яку згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої безпосереднім доступом до нього, зареєстровано приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н. 20.08.2016 за номером запису: 16093213, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1010364421000. Опис об`єкта: квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа: 65,1 кв.м., житлова площа: 42,5 кв.м. (пункт 3 договору купівлі-продажу). За змістом пункту 5 договору купівлі-продажу продаж вчинено за 103300 грн., які покупець передав продавцю, а продавець отримав особисто до підписання цього договору. На час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків. Постанову Національного Банку України № 210 від 06.06.2013 сторонам нотаріусом роз`яснено. Продавець та покупець у присутності нотаріуса стверджують, що: однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення як сторін за договором є вільним відповідає внутрішній волі; договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину; вони вільно володіють українською мовою, що дозволяє правильно розуміти зміст цього договору (пункт 9 договору купівлі-продажу). Зміст статей 182, 215-220, 225, 228-236, 717-728 ЦК України, статті 172 Податкового кодексу України, статей 57-74 СК України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 р. № 45, сторонам цього договору нотаріусом роз`яснено (пункт 18 договору купівлі-продажу). Згідно з пунктом 19 договору купівлі-продажу сторони підтверджують, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи на договорі. Сторонам нотаріусом роз`яснено положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів купівлі-продажу, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст статей 203, 655-697 ЦК України, статей 59-65, статті 74 СК України, статті 27 Закону України «Про нотаріат» про те, що нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа, а також правові наслідки заниження дійсної продажної вартості відчужуваного майна їм за договором нотаріусом роз`яснено (пункт 20 договору купівлі-продажу). 28.12.2018 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим О.В., зареєстрований в реєстрі за № 6893, згідно з яким продавець передав, а покупець прийняв у власність квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1010364421000. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки: 220496929 від 17.08.2020) підтверджується, що об`єкт нерухомого майна: квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1010364421000, належить в цілому на праві приватної власності [PERSON] . Дата державної реєстрації: 28.12.2018. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач [PERSON] звернулася до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме: 23.08.2017, [PERSON] , діючи умисно, шляхом довіри та введення в оману [PERSON] , уклав договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , умови якого не виконав, чим незаконно в шахрайський спосіб заволодів квартирою [PERSON] , спричинивши їй матеріального збитку. Відомості про вказане кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань та органом досудового розслідування розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12018070030003518 від 08.11.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні слідчим СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області винесено постанову від 02.09.2020 про призначення психологічної експертизи, проведення якої доручено експертам комунального закладу «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня» Львівської обласної ради. На вирішення експерта поставлено наступні питання: Які індивідуально-психологічні особливості має потерпіла [PERSON] .? Чи спроможна потерпіла [PERSON] , з урахуванням її вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумового розвитку та умов мікросоціального середовища (залежність, погроза, омана тощо) розуміти реальний зміст власних дій га повною мірою керувати ними і передбачати їх наслідки? Виходячи з індивідуально-психологічних властивостей потерпілої [PERSON] , чи здатна потерпіла легко потрапляти під вплив інших осіб? Висновком амбулаторної судово-психологічної експертизи № 589 від 21.12.2020, проведеної на виконання зазначеної постанови слідчого, стверджується, що [PERSON] властиві індивідуально-психологічні особливості особистості, такі, як: дружелюбність, комунікабельна, емоційно лабільна, легко піддасться психологічному впливу значимих об`єктів, сангвінік за темпераментом характеру, утримує соціальну рамку, знижений рівень стресостійкості. [PERSON] з урахуванням її вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумового розвитку та умов мікросоціального середовища (якого в останній період була позбавлена [PERSON] ) в сприятливих умовах може розуміти зміст власних дій та повною мірою керувати ними і передбачити наслідки. Однак в ситуації, за наданими на експертизу матеріалами справи, [PERSON] стала жертвою досить продуманого та спланованого психологічного впливу значимого об`єкту, тому на момент підписання правочинних документів не могла в повній мірі розуміти зміст власних дій та повною мірою керувати ними і передбачити наслідки. [PERSON] з врахуванням її індивідуально-психологічних властивостей, досить легко піддалася впливу значимого об`єкту, адже [PERSON] на емоційному рівні досить прив`язана була до [PERSON] , закохана, а емоція закоханості послаблює процес обробки інформації, яка поступає для глибинних процесів - думання та розсуду. Оригінал вказаного висновку амбулаторної судово-психологічної експертизи, який згідно з ухвалою суду витребувано від Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області, було оглянуто судом у судовому засіданні. За твердженням позивача, укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 23.08.2017 сталося внаслідок введення її в оману з боку відповідача, який за декілька днів до укладення договору, скориставшись її довірою до нього і обіцянками у найближчому часі одружитися з нею, під приводом необхідності отримання ним великої суми коштів у кредит для ведення бізнесу, вмовив її укласти з ним цей договір. При цьому жодного наміру чи бажання у дійсності продавати квартиру позивач не мала, а коштів, зазначених у договорі, за які нібито була продана квартира, вона не отримувала. Після отримання кредитних коштів відповідач пообіцяв позивачу, що право власності на квартиру він відразу передасть їй шляхом укладення іншого правочину, однак у подальшому почав уникати спілкування з нею, пригрозивши позивачу не розповідати своїм батькам про те, що власником квартири є він. Будучи допитаним у якості свідка відповідач [PERSON] за його ж клопотанням у судовому засіданні пояснив, що зустрічався з позивачем у період з 2017 року до 2019 року. З позивачем у них мали місце добровільні зустрічі. Намір укладати з позивачем шлюб або мати разом з нею дітей він не мав. Ведення з позивачем спільного бізнесу він не планував та з нею про це не обговорював. Будь-яких коштів від позивача, щоб вкласти їх у бізнес, він не просив. Розмов або обговорень з позивачем про те, щоб спірну квартиру, яка їй належала та була подарована їй рідними, необхідно надати в заставу для того, щоб він мав кошти для ведення подальшого якогось бізнесу разом з нею чи без неї, не було. Ним особисто з позивачем не обговорювалися будь-які моменти та не ставилася питання про те, що у випадку, якщо квартира не буде переоформлена на нього чи іншу особу, то вона у подальшому втратить квартиру. Продати йому квартири за суму 10000 доларів США позивач вирішила особисто. Сам договір було укладено 23.08.2017 та перед цим, за два тижні нотаріус взяв від позивача документи. Через два тижні він прийшов укладати договір та вранці знаходився в себе вдома у «Горянах». До нього додому зайшов його дядько [PERSON] , а також [PERSON] з дружиною [PERSON] , від яких він позичив 7000 грн. Всі кошти позивачу за квартиру передав у будинку у присутності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач перерахувала кошти, поставила їх собі у сумочку, після чого вони поїхали до нотаріуса. Позивач при передачі їй коштів віддала йому ключі від спірної квартири. Перед цим позивач забрала з квартири свої речі. Позивачем йому також було передано технічний паспорт на квартиру, договори на постачання житлово-комунальних послуг та квитанції. У подальшому вони у двох з позивачем пішли до нотаріуса. Позивач у день укладення договору виглядала адекватною. Питання про продаж квартири з позивачем, яка сама про це вирішила, раніше до цього обговорювалося ними за два тижні перед цим. При обговоренні з позивачем питання про продаж кварти були присутні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . При укладенні договору нотаріус зачитав та роз`яснив всі права, обом сторонам також було зачитано всі умови договору. При укладенні договору позивач надала свій паспорт на прізвище [PERSON] , однак не пам`ятає чи повідомляла вона нотаріусу про зміну прізвища після розірвання шлюбу на [PERSON] . Він був знайомий з батьками позивача та час від часу заходив до них. Позивача у спілкуванні з її батьками він не обмежував, вона була вільною у своєму пересуванні. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні зауважив, що почав зустрічатися з позивачем, коли вона була ще одруженою, а саме на початку 2017 року. Про те, що позивач була одружена тоді він не знав. Спільно проживали з позивачем у будинку його батьків за адресою: [ADDRESS] . Позивач переїхала до нього проживати влітку 2017 року. До цього позивач проживала у своїх батьків, а також проживала у спірній квартирі. Коли вони разом зустрічалися з позивачем, вона попросила від нього 10000 доларів США, не пояснюючи для чого. Як йому відомо, у позивача були якісь непорозуміння з її колишнім чоловіком. У зв`язку з тим, що позивачу потрібні були кошти, вона запропонувала йому придбати від неї її квартиру. Ціну квартири визначили експерти та згода між ними по ціні не суперечила експертному визначенню ціни. За два тижні до укладення договору позивач проживала з ним разом у « Горянах », а також проживала й після укладення договору. Обставини, викладені у позові позивачем, не відповідають дійсності. Після того, як 23.08.2017 він купив у позивача спірну квартиру, він не переїхав у цю квартиру проживати. Через три роки він продав спірну квартиру. Про розлучення позивача у той час коли вони зустрічалися йому не було нічого відомо. Будучи допитаним за клопотанням відповідача [PERSON] в якості свідка [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є дядьком [PERSON] та знайомий з позивачем, разом вони спілкувалися та дружили. Позивач зустрічалася з відповідачем більше року. Позивач та відповідач мали хороші відносини, не сварилися, так як він часто був присутній разом з ними, спільно проводили дозвілля. Він не спостерігав, щоб [PERSON] якось психологічно тиснув на позивача. Як йому відомо, у 2017 році позивач вирішала продати [PERSON] свою квартиру. Був присутній при передачі [PERSON] коштів у сумі 100000 грн. позивачу, коли безпосередньо укладався договір купівлі-продажу квартири. Після цього позивач, поклавши кошти у сумочку, передала [PERSON] ключі від квартири. Також перед укладенням договору [PERSON] не вистачало коштів і знайома останнього принесла йому 7000 грн. Крім того, як йому відомо, перед укладенням договору купівлі продажу-квартири, позивач взяла від [PERSON] кошти у сумі 10000 доларів США. Будучи допитаним за клопотанням відповідача [PERSON] в якості свідка [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачем та відповідачем, з якими перебуває у хороших відносинах та дружить. Позивач та відповідач зустрічалися та разом удвох проживали. Часто бачилася з позивачем та відповідачем, спілкувалася з ними та відпочивали разом. У період з 2017 року до 2019 року тісно спілкувалася з позивачем, в тому числі через соціальні мережі. Про те, що [PERSON] ображав чи обмежував у чомусь позивача їй не відомо. У 2017 році вона приїхала на прохання [PERSON] до нього додому, принесла та позичила останньому 7000 грн. Вказані кошти [PERSON] передав позивачу. У присутності позивача та відповідача вона чула якісь розмови між ними про квартиру, не заглиблюючись в суть розмови. Будучи допитаним у якості свідка відповідач [PERSON] за його ж клопотанням у судовому засіданні пояснив, що на даний час є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що придбав спірну квартиру добросовісно. Проживає в м. Києві, спірною квартирою не користується. Також зазначив, що коли почув про кримінальну справу, пов`язану з цією квартирою, то віддав ключі від квартири [PERSON] , який фактично до сьогодні користується нею. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Тлумачення змісту статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16 та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 462/3286/16-ц (провадження № 61-5896св18). Враховуючи висновок судово-психіатричної експертизи № 589 від 21.12.2020, а також інші докази, суд встановив наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, оскільки сторона позивача, виконавши процесуальний обов`язок, довела свої вимоги, виконавши свій процесуальний обов`язок. При цьому суд, дослідивши докази у справі, пояснення свідків, у тому числі й висновок судово-психіатричної експертизи, надаючи йому оцінку, дійшов висновку про вчинення оспорюваного договору в момент, коли [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що згідно із частиною першою статті 225 ЦК України є підставою для визнання цього правочину недійсним. Сумнівів у правильності експертного висновку не встановлено, відповідачі не довели, що висновок є недостатньо обґрунтований чи суперечить іншим матеріалам справи, або істотно порушені норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення експертизи. Суд вважає, що наявний у справі висновок судово-психіатричної експертизи є повним та обґрунтованим, відповідає іншим матеріалам справи. З огляду на викладене, суд приходить до переконання про неспроможність позивача розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними в момент вчинення оспорюваного правочину. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18). Таким чином, у випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Твердження представника відповідача щодо недопустимості доказу - висновку судово-психіатричної експертизи № 589 від 21.12.2020 є безпідставним, оскільки відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Разом з тим, вказаний висновок було отримано з дотриманням порядку, встановленого законом. Крім того, чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень. Достовірність і достатність таких доказів оцінюється судом з урахуванням обставин конкретної справи. При цьому відповідачі не скористалися своїм правом призначити іншу експертизу в межах цивільного судочинства. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-8732св20). Разом з тим, суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] - адвоката Марини В.Г. щодо недопустимості висновку судово-психіатричної експертизи № 589 від 21.12.2020 з тих підстав, що позивач не надіслав копію клопотання від 19.10.2021 про долучення до матеріалів справи документів з додатками стороні відповідача, не надав суду доказів на підтвердження надіслання таких, сторона відповідача їх не отримувала, виходячи з наступного. Відповідне клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи документів разом із зазначеним висновком судово-психіатричної експертизи надійшло до суду 19.10.2021, тобто до закінчення підготовчого провадження та призначення цивільної справи за даною позовною заявою до судового розгляду по суті. За змістом статті 197 ЦПК України підготовче засідання є формою підготовчого провадження, яка полягає у вчиненні судом та учасниками судового процесу відповідних процесуальних дій, необхідних для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті. У підготовчому засіданні суд з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста. У підготовчому засіданні судом було виконано вимоги, передбачені статтею 197 ЦПК України, та відповідно долучено до матеріалів справи вказаний висновок судово-психіатричної експертизи. Твердження щодо не надіслання відповідачу клопотання від 19.10.2021 про долучення до матеріалів справи документів з додатками, в тому числі з висновком судово-психіатричної експертизи, спростовуються долученим до вказаного клопотання фіскальним чеком АТ «Укрпошта» ВПЗ Ужгород 17 від 19.10.2021 про його направлення рекомендованим листом на адресу [PERSON] . При цьому відповідно до приписів частини десятої статті 83 ЦПК України докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. Таким чином, доводи представника відповідача щодо подання клопотання представника позивача про долучення документів до матеріалів справи, в тому числі висновку судово-психіатричної експертизи, всупереч вимогам статті 83 ЦПК України, є необґрунтованими, оскільки суд прийняв відповідне клопотання відповідно до норм ЦПК України. При цьому суд наголошує на тому, що у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає без наявності на те відповідних правових підстав. Дослідження доказів - це процесуальна діяльність суду та інших учасників цивільного процесу щодо безпосереднього сприйняття і вивчення в судовому засіданні фактичних даних, якими сторони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення. Вона провадиться в судовому засіданні з додержанням принципів усності, безпосередності та безперервності. Зокрема, під час судового розгляду справи суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясовує обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджує в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються. З урахуванням змісту спірних правовідносин, обставин справи та зібраних у справі доказів суд під час розгляду справи по суті може змінити порядок з`ясування обставин справи та порядок дослідження доказів, про що зазначається у протоколі судового засідання (стаття 228 ЦПК України). Оцінка доказів завершує весь процес доказування. Результати оцінки доказів знаходять відображення в мотивувальній частині судового рішення, в якому суд зобов`язаний вказати, які факти судом встановлені, на основі яких доказів, які докази були відкинуті судом і з яких мотивів. Оцінка зібраних доказів здійснюється з точки зору їх достовірності, повноти, несуперечності, достатності на основі внутрішніх переконань. Що стосується вимог позивача щодо витребування у відповідача [PERSON] спірної квартири у порядку статті 388 ЦК України та скасування державної реєстрації права власності останнього, суд зазначає наступне. За змістом положень статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Згідно з закріпленим у статті 387 ЦК України загальним правилом власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що у разі, якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 зроблено висновок, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 зроблено висновок про те, що власник майна, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами. Встановивши, що вибуття спірної квартири з володіння позивача відбулося поза її волею на підставі недійсного договору купівлі-продажу, суд вважає застосувати до спірних правовідносин положення статті 388 ЦК України і витребувати спірну квартиру з володіння останнього набувача - відповідача [PERSON] на користь законного власника - [PERSON] . Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Отже, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає, що в даному випадку позов про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири, витребування у [PERSON] спірної квартири у порядку статті 388 ЦК України та скасування державної реєстрації права власності останнього буде ефективним і достатнім способом захисту порушеного права позивача на належне їй майно, а відтак, підлягає задоволенню повністю. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1873,80 грн., а саме з кожного у рівних частинах по 936,90 грн. У судовому засіданні 15.05.2023 на підставі частини шостої статті 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, повний текст якого складено 22.05.2023.

Outcome: approved