Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом [PERSON] про визнання права власності. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 24 березня 2007 року уклала шлюб з відповідачем, але з моменту реєстрації шлюбу сторони разом не проживали. В червні 2007 року вона за власні кошти придбала житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] право власності на який було визнано згідно рішення Братського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2007 року та зареєстровано в органах БТІ від 11.01.2008 року. З відповідачем шлюб був розірваний 25 вересня 2009 року. На даний час позивач має намір відчужити житловий будинок шляхом продажу, однак розпорядитися своєю особистою приватною власністю не має можливості, так як при укладанні будь-яких договорів стосовно даного нерухомого майна, нотаріуси вимагають згоду другого з подружжя, мотивуючи це тим, що майно було придбано в шлюбі, а в свідоцтві про право власності не міститься словосполучення «особиста приватна власність». Відповідач наразі не проживає в Україні, а є громадянином іншої держави. Тому позивач вимушена звернутися до суду з позовом та просити визнати нерухоме майно її особистою власністю. Позивач під час судового засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений за останнім відомим місцем його проживання. Суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. [PERSON] та [PERSON] з 24 березня 2007 року по 25 вересня 2009 року перебували у шлюбі (арк..с. 11). В червні 2007 року позивач придбала житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] право власності на який було визнано згідно рішення Братського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2007 року та зареєстровано в органах БТІ від 11.01.2008 року. (а.с. 7 на звороті - 8). Змістом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ч. 3, ст. 368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Підпунктами 23-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Частиною 6 статті 57 Сімейного кодексу України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.15 ЦКУ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Судом встановлено, що нерухоме майно хоча й було придбано в період шлюбу, але є особистою власністю позивача. Це підтверджено дослідженими доказами, зокрема показами свідків [PERSON] та [PERSON] , які показали, що [PERSON] самостійно придбавала житловий будинок, відповідач в будинку не проживав. Свідок [PERSON] суду показав, що відповідач є його сином, з позивачкою вони шлюб зареєстрували, але спільне життя відразу не склалося, тому вони разом і не проживали. Будинок позивачка придбавала самостійно, його син тривалий час проживає в іншій країні, громадянином якої він є. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: approved