Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди, в якому зазначив, що з 05.08.2007 року працював в органах внутрішніх справ. В період з 04.07.2011 року перебував на службі в УМВС України у Луганській області та ГУНП в Луганській області. На підставі наказу № 363 о/с від 04.12.2017 року його було призначено на посаду оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області. 28.12.2020 року слідчим суддею Кіровського районного суду м. Дніпропетровська було задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП Анненкова А.В. про надання дозволу на проведення обшуку за місцем тимчасового мешкання позивача в м. Нікополі та його автомобіля, оскільки позивач може бути причетним до скоєння правопорушень у складі злочинної організації. 29.12.2020 року співробітники поліції, СБУ та прокуратури прийшли проводити обшук додому, де були дружина та син, 2019 року народження. В ході обшуку було вилучено його телефон Iphone X та ноутбук LENOVO, набої до травматичної зброї, на яку він має відповідний дозвіл. Під час обшуку в автомобілі нічого вилучено не було. Обшук викликав резонанс в місті, новини було опубліковано в місцевих телеграм-каналах. Керівництво ВП повідомили про плани його звільнення з посади в зв`язку зі скороченням посади через майбутню реорганізацію. Через це він звертався безпосередньо до керівництва ГУНП в Дніпропетровській області. Але доказів не має, вони є у відповідача. Дружина повідомила , якщо він не звільниться з поліції, вона буде приймати рішення про розірвання шлюбу, під час обшуку спецпризначенці налякали її та дитину. Через те, що керівництво Нікопольського ВП ГУНП штучно створювало умови для його звільнення, 15.01.2021 року подав рапорт про переміщення його на посаду оперуповноваженого ВКП Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, який наказом № 29 о/с від 29.01.2021 року було задоволено. Наказом № 222 о/с від 07.06.2021 року його було переміщено на посаду оперуповноваженого Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області. На підставі його рапорту наказом № 769 від 06.12.2021 року його було звільнено за власним бажанням з НПУ. Вилучене в ході обшуку майно йому було повернуте в травні 2021 року. Такими діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, душевні страждання, приниження честі та гідності фізичної особи, яку він оцінює в 100000 гривень. Через проведений у нього обшук зруйновано його репутацію, у керівництва виникло негативне ставлення до нього, втручання спецпризначенців у його особисте життя призвело до пригнічення та дискомфорту, його родина змушена була переїхати до іншого міста, понесла витрати, виникли конфлікти з дружиною, через проведені незаконні обшуки він втратив роботу. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст.ст. 1167,1173,1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, досудового слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою. Ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача. Підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження протиправної поведінки та бездіяльності органів державної влади, причинного зв`язку між такою поведінкою і заподіяною позивачу моральною шкодою , за наявності яких виникає право на відшкодування моральної шкоди. Тиск керівництва ГУНП нічим не підтверджений, переміщення на іншу посаду відбувалося лише на підставі власного волевиявлення позивача за його ініціативою, позивач звільнений з НПУ за власним бажанням на підставі його рапорту, долучені позивачем характеристики з посад в Нікопольського ВП та Синельниківського РУП позитивні, що не підтверджує тиск керівництва, позивач не надав жодного доказу негативного впливу на його репутацію як поліцейського чи стосунки з дружиною проведених обшуків, окрім того, обшук проведений прокурором Дніпровської обласної прокуратури, а позовні вимоги чомусь пред`явлені до ГУНП. З огляду на зазначене, просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши позицію сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до такого висновку: Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини: З витягу наказу № 861 о/с від 01.12.2017 року судом встановлено, що позивача [PERSON] переведено для подальшого проходження служби з ГУНП в Луганській області до ГУНП в Дніпропетровській області. Відповідно до витягу з наказу № 363 о/с від 04.12.2017 року позивача призначено на посаду оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Нікопольського відділу поліції. 05.10.2018 року наказом № 275 о/с [PERSON] звільнено з посади зі служби в зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби на підставі п.6 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Наказом № 271 о/с від 27.08.2019 року позивача поновлено на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Нікопольського відділу поліції з 05.10.2018 року на підставі постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2019 року по справі № 160/1181/19. Наказом № 29 о/с від 29.01.2021 року [PERSON] в зв`язку з проведенням реорганізації переміщено на посаду оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу кримінальної поліції Синельниківського РУП на підставі рапорту [PERSON] від 15.01.2021 року. На підставі наказу № 222 о/с від 07.06.2021 року позивача переміщено на підставі його рапорту від 21.05.2021 року на посаду оперуповноваженого сектору розшуку злочинців і зниклих громадян відділу кримінальної поліції Дніпровського районного управління поліції. Згідно з наказом № 769 від 06.12.2021 року на підставі рапорту позивача [PERSON] було звільнено за власним бажанням з НПУ. З копії протоколу обшуку від 27.12.2020 року, наданої позивачем, судом встановлено, що 29.12.2020 року на підставі ухвали слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська прокурором групи прокурорів у кримінальному провадженні №42020040000000541 за ознаками кримінальних порушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 307 КК України, проведено обшук у [PERSON] , який добровільно видав мобільний телефон та набої до травматичної зброї. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. В свою чергу, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. При цьому, за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). В даному випадку відсутні підстави для застосування положень ст. 1176 ЦК України. У статті 3 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду ). За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Згідно пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Позивачем суду не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність дій відповідача по відношенню до позивача, та підтверджували б наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та моральною шкодою, на яку посилається позивач. Зокрема, позивачем не доведено факту неправомірності дій працівників органів досудового розслідування при проведенні обшуку. Не було доведено позивачем і тієї обставини, що його звільнення з роботи було викликане саме обшуком, проведеним 29 грудня 2020 року працівниками не відповідача, прокуратури, оскільки з матеріалів справи вбачається, що звільнення [PERSON] відбулося за його власним бажанням на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» майже через рік після обшуку. Тиск з боку керівництва позивачем також не доведений належними та допустими доказами: в матеріалах справи наявні позитивні характеристики за підписами керівників позивача, усі переміщення з посади на посаду відбувалися на підставі рапорту самого позивача. Позивач не надав жодного доказу негативного впливу на його репутацію як поліцейського чи на стосунки з дружиною проведених обшуків. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди неправомірними діями відповідача та доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями та завданою шкодою. Взагалі, докази неправомірності дій відповідача відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи те, що позивачем під час розгляду справи не доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, суд прийшов висновку про відсутність підстав до задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed