Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вони із відповідачем проживали разом без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В графі батьки вказано, батько [PERSON] та мати [PERSON] . На даний час стосунки з відповідачем фактично припинено, спільно не проживають близько 4 років. [PERSON] залишила своє постійне місце проживання та де на даний час не відомо. Зазначив, що з кінця 2018 року діти перебувають на повному його утримані та вихованні. Вказав, що [PERSON] ніяким чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться їх станом здоров`я. [PERSON] повністю самоусунулася від надання допомоги та виховання своїх синів, взагалі не цікавиться, до дітей не приїздить, з дітьми не спілкується, не цікавиться їх станом здоров`я і це стало підставою звернення з заявою до суду. Тому, позивач просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Зазначив, що близько чотирьох років вони з відповідачем не проживають разом. Відповідач відсутня, з дітьми не спілкується, не бере участі у виховані, не вітає на дні народження. Вказав, що діти проживають разом з ним, та перебувають на його утримані. Представник позивача адвокат Снітко В.А., який діє на підставі ордеру серії АВ №1051553 від 17.04.2023 позовні вимоги підтримав. Зазначив, що зверненням з цим позовом послужило те, що відповідач близько чотирьох років назад виїхала, так як вона сама родом з Криму, то не відомо де вона, але нещодавно стало відомо, що вона за межами України, десь Європейській країні де і перебуває на сьогоднішній день. Вказав, що перших півроку вона спілкувалася із дітьми - було два чи три дзвінка, пізніше в зв`язку з військовим станом в Україні, відповідач приїхала тимчасово зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа, побула два чи три дні і поїхала знову, повідомивши що скоро повернеться. Враховуючи, що відповідач не приймає участі у вихованні дітей, не спілкується з ними, саме це спонукало позивача звернутися до суду про позбавлення матері батьківських прав. Просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги у повному об`ємі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, подала до суду письмову заяву за вхід.№2389 від 18.04.2023 року про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги визнає повністю та підтверджує те, що вона останні чотири роки не займалась вихованням дітей, так як їхні стосунки з позивачем не склались, діти залишилися проживати та перебувати на вихованні [PERSON] , а вона виїхала за межі України. Представник служби у справах дітей Ямпільської міської ради Кіфа А.В., який діє на підставі доручення вих.№01-02/94 від 17.04.2023 щодо розгляду даної справи вказав, що просить суд прийняти рішення в інтересах дітей. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Заяви, клопотання: клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області щодо від термінування надання висновку, заява відповідача про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає, клопотання позивача про виклик свідків. Інші процесуальні дії у справі: 23.03.2023 відкриття провадження у справі та призначення підготовчого засідання на 18 квітня 2023 року на 10 годину 00 хвилин, ухвалення про прийняття рішення у підготовчому судовому засіданні на підставі ч.3 ст.200 ЦПК України, задоволення клопотання позивача про виклик свідків, задоволено клопотання представника третьої особи про від термінування надання висновку, оголошення перерви у підготовчому засіданні до 09 травня 2023 року до 14 годину 00 хвилин, про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами та без виходу суду до нарадчої кімнати. Судом встановлено такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин: Із показань свідка [PERSON] даних ним у судовому засідання судом встановлено, що останній час позивач сам виховує дітей, десь близько чотирьох років позивач сам з дітьми. Зазначив, що відповідачку особисто сам бачив років п`ять назад. Йому це відомо, так як вони товаришують із позивачем. Із показань свідка [PERSON] даних ним у судовому засіданні, судом встановлено, що позивач проживає сам уже четвертий рік, а жінки не має. Зазначив, що позивач сам справляється з усім, участі у виховані дітей відповідач не приймає, її взагалі тут не має. Йому це відомо, так як вони куми із позивачем. Із показань свідка [PERSON] даних ним у судовому засіданні судом встановлено, що років чотири назад відповідач поїхала і діти залишились на утримані позивача. Відповідач казала, що за місяць повернеться, однак так і не повернулася, він особисто завозив відповідачку на потяг. Зазначив, що йому це відомо, так як вони часто спілкуються із позивачем. Із спілкування у судовому засіданні із неповнолітнім [PERSON] судом встановлено, що мама з ними не живе, вона приїздила тоді, коли почалася війна, приїхала пішла зареєструвалася і поїхала, повідомила, що скоро приїде, більше він її не бачив. Стверджує, що проживає з батьком і братом, перших півроку мати телефонувала, а зараз ні, батько купує одяг, піклується, а мати не допомагає, не цікавиться, не вітає їх, вони взагалі не спілкуються. Із спілкування у судовому засіданні із неповнолітнім [PERSON] судом встановлено, що він мами не бачив років чотири. Проживає із батьком та братом. Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії паспорта громадянина України (а.с.5-6) судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] в місті Ямполі Вінницької області, зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Ямпільським районним відділом ЗАГС Вінницької області (а.с.17) судом встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . З копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 січня 2015 року (а.с.8) судом встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Із копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №32320651 від 16.01.2015 (а.с.9) судом встановлено, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] являється приватною власністю [PERSON] . З копії довідки №31 від 18 лютого 2023 року (а.с.10) судом встановлено, що [PERSON] за допомогою до лікаря-психіатра не звертався. З копії довідки №13 від 18 лютого 2023 року (а.с.11) судом встановлено, що [PERSON] за допомогою до лікаря-нарколога не звертався. Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] повторно виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Джанкойського міськрайонного управління юстиції в Автономній Республіці Крим (а.с.12) судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] повторно виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Джанкойського міськрайонного управління юстиції в Автономній Республіці Крим (а.с.13) судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Із копії Довідки від 06 травня 2022 року №526-5001535180 (а.с.14) судом встановлено, що [PERSON] фактичне місце проживання/перебування [ADDRESS] . Із копії Довідки від 06 травня 2022 року №526-5001535329 (а.с.15) судом встановлено, що [PERSON] фактичне місце проживання/перебування [ADDRESS] . Із копії Довідки від 06 травня 2022 року №526-5001535062 (а.с.16) судом встановлено, що [PERSON] фактичне місце проживання/перебування [ADDRESS] . Із витягу з Протоколу №10 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Ямпільської міської ради від 21 квітня 2023 року судом встановлено, що Ямпільська міська рада, як орган опіки та піклування вважає за не доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Перевіривши матеріали справи, оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: У відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Дослідивши усі докази, суд вважає встановленим, що між сторонами виникли спірні сімейні правовідносини щодо здійснення батьківських прав та обов`язків відповідачем [PERSON] відносно її синів [PERSON] та [PERSON] .. Суд, заслухавши доводи учасників справи, заслухавши показання свідків, а також з`ясувавши думку неповнолітніх дітей, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини у справі, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав: Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частиною 1 статті 165 Сімейного кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2019 року у справі №739/1957/17-ц. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до статей 150, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 цієї статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав. Постановою КЦС ВС від 26 квітня 2022 року у справі №520/8264/19 зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст.164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження №61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20). За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» заява №39948/06 ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява №31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Відповідач [PERSON] не спілкується із дітьми взагалі, тобто свідомо обрала такі життєві умови, за якими її участь у вихованні синів є недостатньою, що у свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії» заява №70879/11 встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо мати значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, її можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасує лише правовий зв`язок між нею та її синами, підтвердить відсутність фактичного духовного зв`язку між матір`ю та дітьми. За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Із врахуванням думки неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] суд вважає, що є підстави, із врахуванням якнайкращих інтересів дітей, для позбавлення відповідача батьківських прав. Зважаючи на те, що мати не цікавиться життям синів, не приймає участі в їх вихованні та утриманні, не піклується про їх фізичний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, а також враховуючи що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та в її діях вбачається винна поведінка відносно дітей, тому суд приходить до висновку, що вона свідомо відмовилася приймати участь в житті своїх дітей. Окрім цього, відповідач позов визнала повністю, при цьому задоволення позову не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Враховуючи вище зазначене, суд не вбачає підстав для попередження відповідача [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, а лише вважає за доцільне, роз`яснити останній положення ст.169 СК України, що мати, яка була позбавлена батьківських прав має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Суд повно, всебічно та об`єктивно оцінивши обставини справи, приходить до висновку, що позивачем надано суду достатньо доказів, що підтверджують свідоме ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків та її небажання виховувати дітей, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, законними, а отже відповідача належить позбавити батьківських прав відносно неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені - квитанцією №19 від 23.03.2023, за правилами ст.141 ЦПК України підлягають відшкодуванню із відповідача у сумі 1073 гривні 60 копійок, а тому суд має підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат по оплаті судового збору у сумі 1073 гривні 60 копійок, який був сплачений на момент подання позову. Відповідно до ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Частиною 3 ст.166 СК України встановлено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Пунктами 1-3 ч.1 ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Згідно з ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи відсутність інформації щодо майнового стану відповідачки та те, що позбавлена батьківських прав особа не звільняється від обов`язку щодо утримання дітей, а також те, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, суд не вбачає підстав для звільнення відповідачки від обов`язку щодо утримання дітей, а тому вважає за необхідне вирішити питання щодо стягнення з відповідачки аліментів на користь [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а оскільки позов пред`явлено до суду 21 березня 2023 року за вхід.№1853, тому суд має підстави для стягнення аліментів із 21 березня 2023 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.ст.4, 12, 13, 81, 141, 200, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280-284, 351, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, ст.ст.7, 19, 141, 150, 155, 164, 165, 166, 169,180, 181, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України, постановою Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Конституцією України, Законом України «Про охорону дитинства», суд

Outcome: approved