Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Каноницької сільської ради Вараського району Рівненської області, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. Від спільного шлюбу у них народилося двоє неповнолітніх дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 травня 2017 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання неповнолітніх дітей з матір`ю - [PERSON] . З 2018 року [PERSON] не проживає з позивачем в с. Озеро, а тому рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 30 березня 2021 року відповідачку визнано такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Однак , їх син - [PERSON] , [INFO] , з 2019 року постійно проживає з батьком [PERSON] , перебуває на його утриманні. Позивач проводить з сином час, забезпечує продуктами харчування, одягом, взуттям, канцелярськими приладами та всім, що потрібно для життєдіяльності дитини. Дитина відвідує школу в с. Озеро. З врахуванням інтересів дитини, позивач просить визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з ним. Вказаний позов надійшов до суду 15 березня 2023 року. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 21 березня 2023 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Позивач в підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Належним чином повідомлений представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Каноницької сільської ради Вараського району Рівненської області в підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у відсутності їх представника. Відповідачка в підготовче судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає повністю. А як зазначено в ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, всебічно, повно, об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, рахує, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 жовтня 2014 року, що стверджується записами у паспорті [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 19 травня 2004 року Володимирецьким РВ УМВС України в Рівненській області. Від шлюбу сторони мають двоє неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу залишено проживати з матір`ю - [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження дитини, серії [NUMBER] , рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 травня 2017 року про розірвання шлюбу. Згідно довідки №12 від 03.03.2023, виданої закладом дошкільної освіти «Пролісок» села Озеро Каноницької сільської ради, [PERSON] , дійсно відвідував та був зарахований у списковий склад закладу дошкільної освіти з 21 листопада 2019 року по 30 червня 2021 року. А як зазначено в довідці №248 від 03 березня 2023 року, виданої Озерським ліцеєм Каноницької сільської ради, [PERSON] , [INFO] , дійсно навчається в Озерському ліцеї та є учнем другого класу. Про те, що [PERSON] , [INFO] проживає із своїм батьком в с. Озеро Вараського району Рівненської області, підтверджується також довідкою №02-57/215 від 03.03.2023, виданої старостою села Озеро виконавчого комітету Каноницької сільської ради Вараського району Рівненської області. Відповідно до Акту обстеження умов проживання неповнолітнього [PERSON] в житловому будинку, що за адресою: [ADDRESS] від 09.03.2023, складеного членами комісії Каноницької сільської ради, умови проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , хороші. Дитина забезпечена харчуванням, одягом, житлово-побутовою технікою, шкільним приладдям. В житловому будинку тепло та чисто. Дитина має власну окрему кімнату. А як зазначено в довідці-характеристиці №02-67/247 від 14.03.2023, виданій старостою села Озеро виконавчого комітету Каноницької сільської ради Вараського району Рівненської області, [PERSON] , 1987 року народження, житель с. Озеро, проживає з сином, розлучений. На даний час не працює. За час проживання в с. Озеро, [PERSON] зарекомендував себе з позитивної сторони. Підтримує гарні відносини з односельцями. Згідно Висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , виданого Каноницькою сільською радою Вараського району Рівненської області №8 від 25 квітня 2023 року, виходячи з інтересів самої дитини, враховуючи думку батьків щодо визначення місця проживання дитини, місце її навчання, та враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини, Каноницька сільська рада , як орган опіки і піклування, вважає за доцільне визначити місцем проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , місце проживання батька [PERSON] . У відповідності до ч.1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи викладене, а також те, що відповідачка не заперечує, щоб дитина проживала з батьком, суд вважає, що на даний час проживання дитини з батьком, буде відповідати саме інтересам малолітньої дитини та позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному, а тому позов підлягає до задоволення. Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що позов визнано відповідачем, і це визнання не суперечить вимогам закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. А як в ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved