Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, а саме просить: визнати протиправним та скасувати рішення Новицької сільської ради № 9-20 від 17.06.2009 року «Про затвердження акта погодження меж від 29.09.2009 року»; визнати протиправним та скасувати рішення Середньоугринівської сільської ради від 27.04.2017 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою на земельну ділянку та надання її у власність»; визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 12.01.2021 року приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Лесюк П.В. за реєстровим № 101, укладений між [PERSON] та [PERSON] , земельної ділянки з кадастровим номером 2622884801:01:006:0018; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1239205026228 від 12.01.2021 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,1501 га в с. Старий Угринів Калуського району з кадастровим номером 2622884801:01:006:0018. [PERSON] позов мотивує тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,2111 га, яка розташована в с. Новиця, Калуського району, що підтверджується державним актом на право приватної власності серії І-ІФ №036100 від 25.07.2001 року. Дана земельна ділянка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, тож після оформлення права власності на земельну ділянку, позивач 05.10.2001 року отримав дозвіл №34 на виконання будівельних робіт. Однак в той час позивач не мав фінансової змоги проводити будівництво, зокрема звести паркани, щоб обгородити свою земельну ділянку, а тому земельна ділянка залишалась необгородженою. Весною 2021 року позивач звернувся щодо землевпорядної організації щодо виготовлення йому технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), щоб мати змогу присвоїти належній йому земельній ділянці кадастровий номер та відповідно зареєструвати право власності в Реєстрі речових прав на нерухоме майно та чітко визначити межі земельної ділянки, щоб її обгородити. Така документація була розроблена відповідно до площі та параметрів належної позивачу земельної ділянки згідно даних Державного акту про право власності на земельну ділянку та технічна документація передана державному кадастровому реєстратору для внесення відомостей до Державного земельного кадастру щодо присвоєння належній позивачу земельній ділянці кадастрового номера. Проте рішенням Державного кадастрового реєстратора від 03.08.2021 року позивачу було відмовлено у внесенні таких відомостей до державного земельного кадастру у зв`язку із тим, що в межах належної позивачу земельної ділянки розташована частині іншої земельної ділянки, а саме земельної ділянки з кадастровим номером 2622884801:01:006:0018 та площа спів падіння становить 11,5597%. Не розуміючи, яким чином частина належної позивачу земельної ділянки могла перейти у власність до іншої особи, позивач отримав в ЦНАП інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого довідався, що на даний час власником земельної ділянки з кадастровим номером 2622884801:01:006:0018 (у яку увійшла частина належної позивачу земельної ділянки) належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.01.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Лесюком П.В. Окрім цього, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач довідався, що [PERSON] купила цю земельну ділянку у [PERSON] , який став власником земельної ділянки 28.04.2017 року на підставі рішення Середньоугринівської сільської ради від 27.04.2017 року. Позивач зазначає, що незрозуміло, яким чином Середньоугринівська сільська рада могла прийняти рішення щодо земельної ділянки, яка фактично знаходиться на території Новицької сільської ради, окрім цього без будь-якого погодження меж з позивачем, як межівником. Із отриманої на адвокатський запит технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] позивач довідався, що дійсно [PERSON] не погоджував із позивачем меж своєї земельної ділянки. Приватизація [PERSON] земельної ділянки відбулася без погодження із позивачем на підставі рішення Новицької сільської ради №9-20 від 17.06.2009 року «Про затвердження акту погодження меж від 29.04.2009 року». За таких обставин, з метою захистити своє право на належну йому земельну ділянку, частина якої неправомірно була передана у власність іншій особі, позивач змушений звернутися до суду із даним позовом. Представник відповідача-позивача [PERSON] подав відзив на позовну заяву (т.1 а.с.109-118). Зазначає, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються лише на припущенні позивачем того, що зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 2622884801:01:006:0018 начебто частково накладається на його земельну ділянку. Втім такі припущення є безпідставними і ґрунтуються винятково на інформації, яка міститься у технічній документації, виготовленій на замовлення [PERSON] . При цьому з технічної документації та інших документів (доказів), які долучені до позовної заяви не зрозуміло, звідки були взяті координати поворотних точок меж земельної ділянки, яка належить позивачу. Представник відповідача-позивача [PERSON] наголошує, що визначення (відновлення) меж земельної ділянки, яка належить позивачу, було проведено лише за участі самого позивача [PERSON] та виконавця [PERSON] , який відобразив в проекті ті координати поворотних точок меж земельної ділянки, на якій йому вказав сам позивач. Долучений до позовної заяви проект технічної документації не містить жодних документів, які б об`єктивно підтверджували, що земельна ділянка, яка належить [PERSON] , дійсно знаходиться в тих географічних координатах, які відображені на кадастровому плані земельної ділянки та каталозі координат кутів зовнішніх меж землекористування. Отже, позовні вимоги ґрунтуються лише на припущенні того, що зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 2622884801:01:006:0018, начебто, частково накладається на земельну ділянку позивача. Також представник відповідача-позивача [PERSON] просить врахувати, що спір щодо меж земельної ділянки [PERSON] триває вже десятки років. Так, 29.04.2009 року на підставі заяви [PERSON] комісією у складі голови Новицької сільської ради, землевпорядника, інспектора с/р та члена земельної комісії було проведено обстеження земельної ділянки [PERSON] . Комісією було встановлено, що частина земельної ділянки [PERSON] , площею 0,0285 га було самовільно захоплено [PERSON] . У зв`язку із відмовою [PERSON] підписати акти погодження меж для виготовлення державного акту на землю [PERSON] сільська рада прийняла рішення від 17.06.2009 року затвердити акт погодження меж, складений комісією сільської ради від 29.04.2009 року. Про зазначений акт та рішення Новицької сільської ради, які були прийняті ще у 2009 році, позивачу [PERSON] було відомо. Таким чином, всі можливі строки для оскарження зазначеного рішення сільської ради від 17.06.2009 року давно сплили і відповідач просить в цій частині застосувати наслідки їх пропуску. Представник відповідача-позивача [PERSON] зазначає, при виготовленні технічної документації на земельну ділянку з кадастровим номером 2622884801:01:006:0018 було виконано весь комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), в тому числі закріплення їх межовими знаками, Середньоугринівська сільська рада прийняла законне рішення про затвердження цієї технічної документації та передачу її у власність [PERSON] . Позивач [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів порушення свого права та незаконності оскаржуваних рішень сільських рад та укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу земельної ділянки. Тому просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного Управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, до суду надійшли письмові пояснення по позову [PERSON] (т.1 а.с. 77-81). Відповідач-позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області про визнання недійсним та скасування державного акту, а саме просить визнати недійсним державний акт серії І-ІФ №036100 на право власності на земельну ділянку, площею 0,2111 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позов мотивує тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,1501 га, кадастровий номер 2622884801:01:006:0018, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. У зв`язку із наміром забудови належної їй земельної ділянки, [PERSON] звернулася до Новицької сільської ради із заявою про зміну цільового призначення земельної ділянки із земель для ведення особистого селянського господарства у землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 10.02.2021 року на сесії Новицької сільської ради було прийнято рішення №249-4/2021 про надання дозволу на розробку детального плану території на земельну ділянку, цільове призначення якої не змінюється. Поряд із належною [PERSON] земельною ділянкою межує земельна ділянка [PERSON] . Під час розгляду справи №345/701/2022 [PERSON] стало відомо, що: рішення Новицької сільської ради про виділення та передачу земельної ділянки [PERSON] немає; фактичні межі земельної ділянки, якою користується [PERSON] , не встановлювалися землевпорядними організаціями в натурі, межові знаки не переносилися та не закріплювалися на місцевості. У відповіді від 09.05.2022 року №04-01/220 архівного відділу Калуської РДА зазначено, що в документах Новицької сільської ради рішення 19 сесії Новицької сільської ради 3 демократичного скликання від 14.12.2000 року про видачу державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 0,2111 га [PERSON] - не має. На вказаній сесії було прийнято рішення про дозвіл на будівництво житлового будинку [PERSON] на земельній ділянці, що належить його батьку [PERSON] . Отже, Новицькою сільською радою рішення про передачу [PERSON] , як підстави видачі оскаржуваного акту на право власності на землю №036100 не приймалося. Тому акт, виданий Новицькою сільською радою, на право приватної власності на землю є недійсним. Тому [PERSON] змушена звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач-відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву [PERSON] (т.1 а.с.222-224). Вважає позовну заяву безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Що стосується «порушеного» права [PERSON] , то земельна ділянка [PERSON] була приватизована в 2001 році і з того часу у нього виникло право власності на дану земельну ділянку. В цей час його межівником був [PERSON] , про що власне і зазначено в державному акті. І жодних спорів щодо меж земельних ділянок не виникало. Згодом [PERSON] обмінявся із [PERSON] земельними ділянками. Після смерті [PERSON] земельну ділянку почав обробляти його син [PERSON] , який власне і почав висловлювати претензії, що у нього має бути більше землі. В 2021 році [PERSON] стало відомо про те, що в 2009 році [PERSON] звертався з цього питання до сільської ради і Новицька сільська рада вирішила вилучити у [PERSON] 0,0285 га та передати її [PERSON] [PERSON] наголошує, що рішення органу місцевого самоврядування не є підставою припинення права власності на нерухоме майно. Тобто на момент приватизації [PERSON] земельної ділянки в 2000-2001 р.р. [PERSON] жодного відношення до спірної ділянки не мала, відповідно її право жодним чином не було порушено і не могло бути порушено. [PERSON] зазначає, що [PERSON] протиправно приватизував земельну ділянку. У ситуації, яка склалася, [PERSON] вважає належним способом захисту порушеного права [PERSON] - визнання правочину недійсним на підставі ст.229 ЦК України, оскільки при укладенні договору було вчинено з її сторони під впливом помилки, оскільки вона не знала і не могла не знати про те, що [PERSON] незаконно приватизував земельну ділянку, та розмір земельної ділянки, яку вона хотіла придбати, має бути на 0,0245 га меншим. Жодного доказу, який би підтверджував незаконність приватизації [PERSON] земельної ділянки, до позовної заяви не було долучено. [PERSON] просить врахувати, що приватизація земельних ділянок в 2000-2001 році відбувалась згідно ЗК України 1990 року, а не 2004 року. Так, згідно ст.17 ЗК України (1990 року) передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). [PERSON] зазначає, що земельна ділянка була у користуванні його батька і він погодився, щоб ця земельна ділянка була передана сільською радою [PERSON] для будівництва житлового будинку. Саме тому ними було подано відповідні заяви до сільської ради, і Новицька сільська рада своїм рішенням від 14.12.2000 року «Про виділення земельних ділянок під будівництво житлового будинку жителям с.Новиця [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та надання дозволу на будівництво господарських будівель [PERSON] , [PERSON] » вирішила дозволити [PERSON] будівництво на даній земельній ділянці. Тобто цим рішенням було передано [PERSON] земельну ділянку для будівництва і видано дозвіл на будівництво. На підставі даного рішення [PERSON] і оформив право власності на земельну ділянку та отримав будівельний паспорт на її забудову. Тому [PERSON] просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Представник позивача-відповідача [PERSON] - адвокат Кобзан Р.М. в судовому засідання позов [PERSON] підтримав в повному обсязі з підстав, наведених у позові. Щодо позову [PERSON] , то в його задоволенні просить відмовити з підстав, наведених у відзиві на вказаний позов. Наголосив, що спірною земельною ділянкою [PERSON] користується з 2001 року. На момент оформлення права власності на вказану земельну ділянку, право власності на сусідні земельні ділянки не було оформлено. Жодних претензій до позивача з боку суміжних землекористувачів не було. Просить врахувати, що згідно з пунктом 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Зазначив, що перед виготовленням оспорюваного державного акту позивачем [PERSON] належним чином була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Водночас визнав, що стороні позивача не вдалося встановити, де саме зберігається первинна технічна документація, на підставі якої було видано державний акт серії І-ІФ №036100. Вказав, що не з`ясовував у клієнта, коли саме йому стало відомо про рішення Новицької сільської ради №9-20 від 17.06.2009 року «Про затвердження акта погодження меж від 29.04.2009 року». Представник відповідача-позивача [PERSON] - адвокат Кузик В.І. в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав з підстав, наведених у відзиві. Позов [PERSON] просить задоволити з підстав, наведених у цьому позові. Наголосив, що стороною позивача не було надано суду первинної технічної документації щодо встановлення в натурі на місцевості земельної ділянки, яка було б розроблена в 2001 році. В 2021 році при розробленні технічної документації на спірну земельну ділянку межі вказувалися безпосередньо [PERSON] . На момент виготовлення такої документація діяла Інструкція про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками від 18.05.2010 року №376. Відповідно до п.2.3 та 3.12 даної Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Водночас, в порушення вказаних вимог Інструкції, акт про встановлення границь в натурі (на місцевості) від 13.04.2021 року підписаний лише [PERSON] , не погоджений із власниками суміжних земельних ділянок. А тому така технічна документація не містить об`єктивних даних щодо розташування земельної ділянки [PERSON] . Оскільки висновок щодо накладення земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] зроблений фактично лише на основі слів позивача щодо меж земельних ділянок, то наданий висновок експертів не дає однозначної відповіді на поставлені питання, містить суперечливі факти та ґрунтується на припущеннях. Суміжна земельна ділянка [PERSON] , стосовно якої не має спору, експертами при проведенні дослідженні за основу не бралася. Щодо вимог [PERSON] про визнання нечинним рішення Новицької сільської ради №9-20 від 17.06.2009 року «Про затвердження акта погодження меж від 29.04.2009 року», то в цій частині представник [PERSON] просить застосувати строк позовної давності, оскільки про наявність даного рішення [PERSON] було відомо з 2009 року (в тексті рішення вказано, що [PERSON] відмовився підписати акт погодження меж). Тому представник [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Щодо позову [PERSON] , адвокат наголосив, що рішення органу місцевого самоврядування про передачу [PERSON] спірної земельної ділянки не виносилося. Лише було надано дозвіл на будівництво будинку. Державний акт по право власності на земельну ділянку міг бути виданий лише на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування. Оскільки таке рішення відсутнє, то наявні підстави для визнання недійсним державного акту серії І-ІФ №036100 від 25.07.2001 року. Таким чином, адвокат просить в повному обсязі задоволити позов [PERSON] . Представник відповідача Новицької сільської ради суду пояснив, що згідно відповіді архівного відділу Калуської районної державної адміністрації №04-01/220 від 09.05.2022 року в документах Новицької сільської ради рішення 19 сесії Новицької сільської ради З демократичного скликання від 14.12.2000 року про видачу Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,2111 га, [PERSON] немає. На вказаній сесії було прийнято рішення про дозвіл на будівництво житлового будинку [PERSON] на земельній ділянці, що належить його батьку [PERSON] за згодою останнього. Тому представник Новицької сільської ради зазначає, що незрозуміло, яким чином було прийнято рішення про видачу [PERSON] спірного державного акту. Звертає увагу, що з 2019 року Новицька сільська рада є правонаступником Середньоугринівської сільської ради. Не зрозуміло, яким чином в 2017 року Середньоугринівська сільська рада могла прийняти рішення щодо земельної ділянки, яка фактично знаходиться на території Новицької сільської ради. Водночас наголосив, що за наявними документами, в тому числі генеральними планами, не можливо встановити, до якого села відносилися спірні земельні ділянки. Для з`ясування такого питання необхідно проводити додаткові експертні дослідження. Представник Новицької сільської ради вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, а позов [PERSON] слід задоволити, оскільки набуття [PERSON] у власність земельної ділянки не відповідало нормам чинного законодавства. Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися з невідомих для суду причин. В судовому засіданні було допитано експертів [PERSON] та [PERSON] , якими на підставі ухвали суду від 30.05.2022 року була проведена судова земельно-технічна експертиза. Наголосили, що у відповіді на 2 питання експертизи чітко розписано, що встановити, чи накладаються земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] згідно державного акту не видається за можливе, у зв`язку із недостатньою інформацією про параметри досліджуваної земельної ділянки, що міститься в державному акті. Однак, оскільки в матеріалах справи була наявна технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) згідно державного акту серії І-ІФ №036100-02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в межах с. Новиця на території Новицької сільської ради ОТГ Калуського району, який розроблений ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» в м. Калуш 2021 року, то експертами дана документація не могла бути проігнорована. А тому експертами було проведено два окремі дослідження стосовно того, чи має місце накладення спірних земельних ділянках, а саме: окремо по даних вказаних у державному акті та окремо по технічній документації, яка розроблена в 2021 року. Експертами також звернуто увагу, що ними заявлялось клопотання про надання на дослідження технічної, проектної чи іншої документації із землеустрою, на підставі якої було видано державний акт серії І-ІФ №036100. Проте, така документація не була надана. Також експерти вказали, що під час проведення дослідження на місці були присутні позивач [PERSON] , його представник, а також відповідачка [PERSON] . Щодо власниці сусідньої земельної ділянки [PERSON] , то вона не була присутня, оскільки не є стороною даного спору. Така земельна ділянка не була предметом дослідження, щодо такої земельної ділянки не ставилося жодних питань. А тому експерт не мав права вимагати надання будь-якої додаткової документації, яка не стосувалася предмету дослідження. Експертами було встановлено, що фактично площа земельної ділянки [PERSON] становить 0,2074 га. При цьому згідно державного акту така площа складала 0,2111 га, а згідно технічної документації, наявної в матеріалах справи - 0,2106 га. Експерти вказали, що дослідження з приводу того, за рахунок чого відбулося зменшення площі цієї земельної ділянки, не проводилося, оскільки таке питання перед експертами не ставилося. Експерти зазначили, що спірна земельна ділянка [PERSON] в основному по периметру не обгороджена. З однієї сторони наявна тверда межа - паркан, при цьому такий паркан наявний лише до половини межі, а саме з точки 5 до точки 6. По інших сторонах - чітких меж немає. При цьому межі використання спірної земельної ділянки вказував безпосередньо [PERSON] . Щодо земельної ділянки, яка належить [PERSON] , то вона в натурі (на місцевості) по периметру не обгороджена. Основні поворотні точки фактичних меж закріплені металічними трубами, які являються межовими знаками. На дані фактичні межі та металічні труби було вказано присутньою при обстеженні [PERSON] . Стосовно того, чи було враховано при дослідженні рішення Новицької сільської ради №9-20 від 17.06.2009 року «Про затвердження акта погодження меж від 29.04.2009 року», то експерти наголосили, що дане рішення міститься в матеріалах справи, а тому було враховано при проведенні судової земельно-технічної експертизи. Однак в даному акті встановлення меж не йдеться про параметри земельної ділянки, які б можна було використати при проведенні дослідження. Суд, заслухавши пояснення сторін, експертів, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії державного акту на право приватної власності на землю серії І-ІФ №036100 (т. 1 а.с. 12) [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка, площею 0,2111 га, у межах згідно із планом, яка розташована на території с. Новиця Новицької сільської ради, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Рішенням Новицької сільської ради №9-20 від 17.06.2009 року «Про затвердження акта погодження меж від 29.09.2009 року» (т. 1 а.с. 132) було затверджено акт погодження меж, складений комісією сільської ради 29.04.2009 року, для виготовлення Державного акта на землю [PERSON] . Рішенням Середньоугринівської сільської ради від 27.04.2017 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою на земельну ділянку та надання у власність» (т.1 а.с. 56) [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку в с. Старий Угринів, загальною площею 0,1501 га, для ведення особистого селянського господарства/кадастровий номер земельної ділянки 2622884801:01:006:0018/ та надано вказану земельну ділянку у власність [PERSON] . З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.01.2021 року (а.с. 100) вбачається, що [PERSON] набула право власності на вищевказану земельну ділянку, площею 0,1501 га, кадастровий номер 2622884801:01:006:0018, надану для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Старий Угринів Калуського району. [PERSON] позов про визнання нечинним рішення органу місцевого самоврядування, договору купівлі-продажу та скасування реєстрації права власності мотивує фактом накладення земельної ділянки [PERSON] на належну йому земельну ділянку. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Водночас, в порушення вимог ст.81 ЦПК України, стороною позивача не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту накладення спірних земельних ділянок. Так, дійсно відповідно до пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). За змістом статті 17 Земельного кодексу України 1990 року в редакції на момент видачі [PERSON] державного акта, передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно зі статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно зі статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Відповідно до статті 22 ЗК 1990 року право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (статті 23 ЗК 1990 року), та виникає з моменту державної реєстрації цього права. Суд звертає увагу, що наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (у редакції, чинній на час видачі [PERSON] державного акту серії І-ІФ №036100 від 25.07.2001 року) затверджено Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі (далі - Інструкція). Відповідно до пункту 1 Інструкції право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується державним актом на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю, на право постійного користування землею. Державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю або право постійного користування землею видається на підставі рішення Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, районної, міської, селищної, сільської ради, а на право власності на землю - на підставі рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, міської, селищної, сільської ради. Складання державного акту на право приватної власності на землю, право власності на землю або право постійного користування землею при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та товариствам громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим проектом відведення цієї ділянки. Розробку технічної документації зі складання державного акта на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею здійснюють державні та інші землевпорядні організації на підставі технічного завдання, яке видається районним (міським) відділом (управлінням) земельних ресурсів Держкомзему України. Технічна документація зі складання державного акта на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею включає: виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання в користування або передачу у власність земельної ділянки; заяву власника землі або землекористувача про складання державного акта; технічне завдання на складання державного акта; висновок державного органу земельних ресурсів про права третіх осіб на використання земельної ділянки; висновок органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки; абрис зйомки земельної ділянки; кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки; збірний кадастровий план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площі земельної ділянки; відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки з прив`язкою до пунктів геодезичної мережі; експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем. До технічної документації зі складання державного акта на право приватної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею обов`язково додається справа щодо підготовки рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, у власність або у постійне користування. При наданні земельної ділянки у постійне користування до технічної документації зі складання державного акта обов`язково додається затверджений проект відведення цієї земельної ділянки. Технічна документація зі складання державних актів на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею зберігається в районних (міських) відділах (управліннях) земельних ресурсів Держкомзему України. Водночас стороною позивача-відповідача не надано суду на дослідження первинної технічної документації зі складання державного акту серії І-ІФ №036100 від 25.07.2001 року. Крім того, з відповіді відділу №2 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 11.08.2022 року №338/420-22 (т.1 а.с.181) вбачається, що технічна документація із землеустрою, на основі якої видано Державний акт на право власності на землю серії І-ІФ №036100 у місцевому фонді документації відсутня. Також представник позивача-відповідача в судовому засіданні визнав, що стороні позивача невідомо, де зберігається відповідна первинна документація. Щодо наявної в матеріалах справи технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) згідно державного акту І-ІФ №036100- 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в межах с. Новиця на території Новицької сільської ради ОТГ Калуського району (т.1 а.с.13-33), то вказана документація розроблена ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» аж у 2021 року на замовлення позивача-відповідача [PERSON] . Суд звертає увагу, що на час виготовлення такої технічної документації діяла Інструкція про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками від 18.05.2010 року №376. П. 3.12 вказаної Інструкції передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Водночас, в порушення вказаних вимог Інструкції, акт про встановлення границь в натурі (на місцевості) від 13.04.2021 року (т.1 а.с.33) підписаний лише [PERSON] , не погоджений із власниками суміжних земельних ділянок. За таких обставин, наявні об`єктивні сумніви, що вказана технічна документація містить достовірні дані щодо координат поворотних точок земельної ділянки, про яку мова йде у державному акті І-ІФ №036100. Щодо висновку експертів. Ст.110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Відповідно до висновку експертів №2010/22-28/195/23-28 від 31.01.2023 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи (т. 2 а.с. 8-21) встановити, чи накладаються земельні ділянки [PERSON] (набута у власність згідно договору купівлі-продажу від 12.01.2021 року, площею 0,1501 га в с. Старий Угринів, Калуського району з кадастровим номером 2622884801:01:006:0018) та [PERSON] (належить згідно державного акту на право приватної власності серії І-ІФ №036100 від 25.07.2001 року в с. Новиця Калуського району) відповідно до даного державного акту не видається за можливе, у зв`язку із недостатньою інформацією про параметри досліджуваної земельної ділянки, що міститься в державному акті. Суд не може взяти до уваги висновок експерта в тій частині, що відповідно до інформації про параметри, що містяться в технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) згідно державного акту І-ІФ №036100 встановлено, що має місце накладення земельної ділянки з кадастровим номером 2622884801:01:006:0018, згідно технічної документації та поземельної книги на земельну ділянку, яка належить [PERSON] . Оскільки, як зі змісту вказаного висновку, так і пояснень експертів, наданих у судовому засіданні, вбачається, що висновок про накладення спірних земельних ділянок був зроблений експертами лише на підставі даних, які містяться у технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка виготовлена в 2021 році, та, як вказувалася вище, не може вважатися такою, що містить достовірні дані про координати поворотних точок земельної ділянки [PERSON] . При проведенні досліджень, що стосуються меж земельних ділянок, за координати поворотних точок меж земельної ділянки, що відповідають документу, що підтверджує виникнення прав на неї, слід приймати координати поворотних точок меж земельної ділянки, визначені документацією із землеустрою, за якою виконувалося її формування або ж відомості про координати поворотних точок меж земельної ділянки, що надані з бази даних Державного земельного кадастру. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд враховує, що статтями 15, 16 ЦК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відповідно до пунктів «г», «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. Згідно зі статтею 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Частиною другою статті 95 ЗК України визначено, що порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За змістом зазначених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18) викладений правовий висновок, згідно з яким, визнаючи недійсним договір, головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13 та від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16. Відповідно до наведених правових висновків особа, яка не є стороною договору, має право на його оспорювання лише у разі, якщо такий договір стосується прав та/або інтересів цієї особи. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Виходячи з наведеного, право, що не порушено, не підлягає захистові. У ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо. Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 серпня 2021 року у справі № 751/7374/17 (провадження № 61-26072св18), від 09 червня 2021 року у справі № 607/13749/16-ц (провадження№ 61-22409св19). У постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 910/2280/17, предметом спору у якій є визнання незаконними та скасування рішень, зазначено, що «за висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29.06.2016 № 6-1376ц16, прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає». У постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17 та від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17 зазначено, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку. У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16 зазначено, що «з огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначила, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивачки порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які беззаперечно вказували б, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста». Зважаючи на такі обставини, звертаючись до суду із позовом про визнання протиправним та скасувати рішення Новицької сільської ради №9-20 від 17.06.2009 року «Про затвердження акта погодження меж від 29.09.2009 року»; визнання протиправним та скасування рішення Середньоугринівської сільської ради від 27.04.2017 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою на земельну ділянку та надання її у власність»; визнання недійсним договору купівлі-продажу, посвідчений 12.01.2021 року приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Лесюк П.В. за реєстровим №101, укладений між [PERSON] та [PERSON] , земельної ділянки з кадастровим номером 2622884801:01:006:0018; скасування рішення про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1239205026228 від 12.01.2021 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,1501 га в с. Старий Угринів Калуського району з кадастровим номером 2622884801:01:006:0018, позивач-відповідач [PERSON] повинен був навести такі підстави, які б свідчили про порушення його прав та/або інтересів оспорюваними рішеннями сільської ради, договором купівлі-продажу та рішенням державного реєстратора. Оскільки, як вказувалося вище, належними, достатніми та достовірними доказами не підтверджується факт накладення земельних ділянок [PERSON] (набута у власність згідно договору купівлі-продажу від 12.01.2021 року, площею 0,1501 га в с.Старий Угринів, Калуського району з кадастровим номером 2622884801:01:006:0018, яка раніше належала [PERSON] ) та [PERSON] (згідно державного акту на право приватної власності серії І-ІФ №036100 від 25.07.2001 року в с. Новиця Калуського району), то позивач-відповідач [PERSON] не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, що є підставою для відмови в його позові. Аналогічно, звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним державного акта на право приватної власності серії І-ІФ №036100 від 25.07.2001 року, відповідач-позивач [PERSON] повинна була довести наявність порушення її прав та інтересів внаслідок видачі такого державного акта. Факт накладення земельної ділянки, яка належить [PERSON] , та земельної ділянки, яка зазначена в оспорюваному державному акті, за результатами розгляду справи не знайшов свого підтвердження. Будь-яких підстав, які б свідчили про наявність порушення власне прав та інтересів [PERSON] , нею не зазначено. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Отже, [PERSON] не довела порушення її права чи безпосереднього інтересу внаслідок видачі оспорюваного державного акту, а тому вона є неналежним позивачем у спорі про визнання недійсним державного акту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні поданого нею позову. А тому суд не дає оцінки доводам відповідача-позивача щодо наявності чи відсутності порушення процедури видачі оспорюваного державного акту. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, в задоволенні обох позовів слід відмовити. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України, ст.ст. 79-1, 103, 122, 123, 128, 152, 158 ЗК України,

Outcome: dismissed