Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

29 листопада 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із подальшою уточненою позовною заявою від 25.01.2017 року до відповідача, в якій просить визнати недійсним договір дарування 47/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Н.П. за № 508 від 23.05.2016 р. 13.06.2017 року представник позивача надала суду заяву про заміну позивача, в зв`язку з тим, що [PERSON] померла [INFO] , її дочка [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги та написала заяву про прийняття за нею спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі та є правонаступником позивача. В обгрунтування позову посилалася на те, що [PERSON] ,І проживала у власносму будинку за адресою [ADDRESS] , і у вересні 2016 року випадково дізналася, що ніби-то вона підписала договір дарування цього будинку , яким передала його у дар своєму онукові [PERSON] . Проте у неї є донька [PERSON] , у якої вона проживала з березня 2016 року після того, як опинилася у лікарні, ще онуки та правнуки і вона не мала намір дарувати весь будинок цьому онуку. На той час [PERSON] , дійсно тимчасово мешкав у бабусі, проте не доглядав за нею, залишав без нагляду, забирав у неї пенсію, мав неприязнені стосунки зі своєю матір`ю- донькою [PERSON] . За день до укладення оспорюваного правочину у [PERSON] , стався гіпертонічний криз а 23.05.2016 року їй було видано направлення дільничого лікаря на стаціонарне лікування , проте вона не потрапила до лікарні, а опинилася у нотаріуса , де ніби-то уклалал договрі дарування. [PERSON] , приховував від всіх стан бабусі, тому вона потрапила на стаціонарне лікування лише 24 травня 2016 року. Вважають, що [PERSON] ,С обманним шляхом чи шляхом залякування змусив [PERSON] , підписати договір дарування , проте в силу свого похилого віку та безпорадного стану вона не розуміла, який саме правочин вона підписує. Вона не орієнтується в часі та життєвих ситуаціях, не впізнає людей , потребує стороннього постійного догляду , не може розуміти заначення своїх дій та їх юридичні наслідки. Цей правочин для неї був вкрай невигідним, адже онук не надав їй допомоги, якої вона потребувала, під час важкого стану здоров`я відвіз її не до лікарні, а до нотаріуса. Просили про задоволення позову та визнання оспорюваного договору недійсним, посилаючись на підставу позову на ст. 255 ЦК України. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.11.2016 року відкрито провадження усправі. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.11.2016 року про забезпечення позову накладено обтяження у вигляді арешту на 47/100 часток житлового будинку [ADDRESS] . Проткольною ухвалою суду від 25.01.2017 закінчено попереднє судове засідання. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.04.2018 року зупинено провадження, у зв`язку з призначенням судової експертизи. 14.08.2018 р. на адресу суду надійшло клопотання експерта про повернення матеріалів справи та про надання додаткових матеріалів. Ухвалою від 04.09.2018 року поновлено провадження по справі . Ухвалою суду від 24.09.2018 року про забезпечення доказів витребувати у Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 амбулаторні картки та медичні картки стаціонарного хворого - [PERSON] [INFO] , за життя проживаючої за адресою: [ADDRESS] . Витребувати у Миколаївської міської лікарні №1 медичну картку стаціонарного хворого - [PERSON] [INFO] , за життя проживаючої за адресою: [ADDRESS] , за період з 24.05.2016 по 31.05.2016 р. Викликати та допитати у якості свідка лікаря-терапевта (дільничого) Миколаївської міської лікарні №1 - Ахметчину І. Ф. Після допиту в судовому засіданні лікарів [PERSON] та [PERSON] та надходження до суду запитуваних документів, в судовому засіданні представник позивачки заявив клопотання про призначення по справі посмертної судової психіатричної експертизи для з`ясування питання, який стан здоров`я був у [PERSON] чи могла вона усвідомлювати свої дії та керувати ними у день укладання договору дарування 23.05.2016 року. 05 липня 2019 року ухвалою суду призначено у цивільній справі посмертну судову психіатричну експертизу.Проведення експертизи доручити експертам Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Володарського, 4. 13 серпня 2019 року головним лікарем Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 на адресу суду направлено повідомлення про неможливість проведення експертизи в звязку з відсутністю повноважень у комунального закладу на проведення таких експертиз. Ухвалою суду від 28.08.2019 року поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року про забезпечення доказів витребувано у Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 оригінал висновку судового експерта № 54 від 14 лютого 2017 року. Ухвалою суду\~від 05 листопада 2019 року призначено у цивільній справі посмертну судову психіатричну експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання: 1. Чи хворіла [PERSON] на час підписання договору дарування 23.05.2016 року будь-яким психічним захворюванням чи розладом, яке могло вплинути на здатність усвідомлювати та керувати своїми діями? 2. Чи усвідомлювала померла [PERSON] характер та значення своїх дій на момент укладення договору дарування 23.05.2016 року? Проведення експертизи доручено експертам Державної установи "Науково-дослідний інститут психіатрії" Міністерства охорони здоров`я України", яка розташована за адресою:04080 м. Київ, вул. Кирилівська, 103, попередити експертів про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України. 30.06.2020 року на адресу суду надійшов висновок експерта судово-психіатричногоексперта №7. Ухвалою суду від 01.07.2020 року поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 20.10.2020 року. Ухвалою суду від 07.12.2021 року призначено у цивільній справі повторну посмертну судову психіатричну експертизу. 12.01.2022 року на адресу суду клопотання про неможливість проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 13.01.2022 року поновлено провадження у справі . Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.10.2022 року зупинено провадження, у зв`язку з призначенням повторної посмертної судової психіатричної експертизи. 10.02.2023 року\~на адресу\~суду надійшло\~повідомлення судового\~експерта Державної \~установи Миколаївської \~філії судово-психіатричних\~експертиз та\~ моніторінгу наркотиків\~Міністерства охорони \~здоров`я\~України Очколяса\~В.\~про неможливість\~проведення посмертної\~судово-психіатричної\~експертизи - а саме в зв`язку з відсутністю оплати експертизи [PERSON] . Ухвалою суду від 14.02.2023 року поновлено провадження у справі та призначено \~судове засідання у справі на 20.04.2023 року . Позивачка надал суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила про задволення позову. В минулих судових засіданнях суду пояснила, що її мати убла у напружених стосунках з [PERSON] ,, оскільки він за час проживання з нею погано ставився до бабусі, навіть бив її і забирав речі. Її мати вже давно заговорювалася, мала порушення пам`яті та потребувала сторонньої допомоги, мала численні захворювання. Мати за життя заперечувала, що підписувлаа договрі дарування на онука, вона навіть такого не пам`ятала. Відповідач та його представник повторно не з`явилися в судове засідання, повідомлялися судом належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] ,, [PERSON] , [PERSON] ,, [PERSON] , [PERSON] , які є сусідами та знайомими [PERSON] ,, які зазначили, що не помічали видимих ознак психічних розладів у неї, вона завжди була при здоровому глузді, також висловлювала бажання відписати будинко саме онуку [PERSON] . Приватний нотаріус [PERSON] , яка надала письмові пояснення суду як третя особа та була допитана у якості свідка, суду пояснила, що [PERSON] , бприйшла до неї самостійно, була на виглядя здорова та доглянута, висловлювала чітке бажання поддарувати будинко саме онукові [PERSON] . Вона чітко вислдовлювала своє бажання, поясняла, що не бажає, щоб будинко залишився доньці, онука [PERSON] вона виховувала змалечку, бо мати покинула його у дитистві , це її син від першого шлюбу. З онуком вона проживає разом у цьому будинку з 2005 року. Просила відмовити у задоволенні позову. Лікарі [PERSON] , [PERSON] , які спостерігали [PERSON] ,, допитані в суді в якості свідків, суду пояснили, що не є за фахом психіатрами , тому вони не можуть дати пояснення з приводу її психічного стану. при огляді стовоно самотаичних захворювань відповідала адекватно, проте виявляла вікове зниження пам`яті та іноді дивні висловлювання. В судовому засіданні була опитана судовий експерт [PERSON] з приводу висновку судово-психіатричного експерта № 7 та суду поясила, що повністю підтримує зроблені експертами висновки з приводу того, що [PERSON] страждала на судинну деменцію і таке захворювання не могло розвинутися раптово і зазвичай розвивається декілька років , а отже існувало і станом на травень 2016 року, і такий психо-патологічний стан позбавляє особу можливості розуміти значення своїх дій. Було встановлено психічні розлади у підекспертної під час вчинення правочину, які впливали на її волю і ці психічні розлади позбавляли можливості повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто істотно впливали на її волевиявлення. Неможливо вважати, що висновок ґрунтується на припущеннях. Також зазначила, що проводила експертизу виключно на підставі матеріалів цивільної справи та наданих медичних документів , які були надані судом станом на листопад 2019 року. Відповідач та його представники адвокати Рехлецький Р.В, та [PERSON] в минулих судових засіданнях заперечували проти задоволення позовних вимог, заперечуючи, що [PERSON] , не розуміла значення своїх дій. Звертали увагу суду на те, що висновок експертизи суперечить іншим матеріалам справи та викликає сумніви у його правильності. А саме викладені висновки суперечать показам свідків, допитаних в судовому засіданні, в тому числі і лікарів, які спостерігали психічний стан підекспертної, деяким медичним документам, аткож наявним в матеріалах справи численним документам - а саме звернення [PERSON] до судових та державних органів та установ протягом 2015-2016 років, які свідчать, що вона самостійно вчиняла юридично значущі дії. [PERSON] суду пояснив, що на той час жив зі своєю родиною разом з бабаусею, яка сама запросила його до себе. У них були чудові стосунки, він у всьому їй допомагав, і знаючи, що у нього не має іншого житла, бабуся сама запропонувлаа йому оформити на нього будинок. Бабуся була при здоровому глухді, все розуміла, жодних ознак захворювання у неї не було. Натомість з донькою у неї були напружені стосунки. [PERSON] рапотово забрала бабусю до себе начеб-то джля належного догляду, так скаржилася на погане поводження і одразу майже у неї стався інсульт. Вже після цього її донька [PERSON] , дізнавшись про те, що будинок вона подарувала онуку, змусила бабусю звернутися до суду з цим позовом, начеб-то вона не бажала цього. Всі твердженян позивачки не відповідають дійсності, а направлені лише на те, щоб відібрати у нього будинок через неприязнені стосунки. Ухвалою суду справу розглянутио у відсутності сторін, оскільки у справі достатньо доказів про права та взаємні обов`язки сторін. Відповідно дол ст. 247 ЦПК Українги в зв`язку з неявкою учасників процесу фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 06.07.2015 року у справі № 490/9353/14-ц, визнано за [PERSON] право власності по спадкуванню за законом на 47/100 часток домоволодіння [ADDRESS] . 23 ртравня 2026 року приватним нотаріусом МММНО Яковлевою Н.П, посвідчено договрі дарування за реєстровим номером № 508 , за яким [PERSON] , [INFO] , подарувала [PERSON] , 47/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . 23 травня 2016 року лікарем терапевтом за результатами огляду на дому виддано [PERSON] , направлення до стаціонарного лікування в терапевтичному відділенні міської лікарні № 1 з діагнозом "ІБС, тахіарітмія з нападами підгострої недостатності". Згідно даних медичної документації, наявної в матеріалах спраив, [PERSON] , перебувала на стаціонарному лікуванні в міській лікарні № 1 з 24 травня по 31 травня 2016 року з діагнозом" стенокардія напруження , кардіосклероз атеросклеротичний. Гіпертоничний кріз 23 травня 2016 , ускладнений нападом гострої лівошлункової недостатності. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ступеню змішаного генезу в стадії субкомпенсації.Вестибуло-атактичний синдром.Зниження мнестичних функцій " та інші супутні захворювання. Поступила зі скаргами на біль в ділянці груді, слабкість, підвищення тиску, погіршення стану останні три дні. Згідно Довідки МОПЛ № 1 , 10.11.2016 року після огляду [PERSON] , лікарем-психіатром встанволено діагноз "Судинна деменція". Рішенням опікунської ради виконкому ММР від 18.11.2016 року № 8 рекомендовано призначити [PERSON] опікуном матері [PERSON] , 1931 р.н., в разі визнання її недієздатною в судовому порядку. Висновком судово-психіатричного експерта № 54 від 14.02.2017 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] , страждає судинною деменцією неуточненого генезу, ускладеною інсульт-гематомою лівої теменної області головного мозку та не може усвідомлювати характер своїх дій та керувати ними. [PERSON] померла [INFO] . Згідно матеріалів спадкової справи 3 01-14 від 11.05.2017 року з заявою про прийнеятя спадщини звернулася донька померлої [PERSON] , яка отримала Свідоцтво про право на спадщину за закконом від 27.11.2017 року на земельну ділянку в межах території Ленінської сільської ради Баштанського району Миколаївської області. Висновком судово-психіатричного експерта № 7 від 17.03.2020 року , посмертної комісійної судово-психіатричої екпсертизи ДУ "Науково-дослідний інстиут психіатрії МОЗ України", встановлено, що [PERSON] , [INFO] , на час підписання договору дарування 23 травня 2016 року виявляла ознаки тяжкого хронічного психічного розладу у вигляді Судинної деменції, яка позбавляла її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ниими. За своїм психічним станом [PERSON] на момент укладення договору дарування 23 травня 2016 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ст. 30 ЦК України). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Як зазначено у ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України). У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Зазначена позиція Пленуму ВСУ України, та допит експерта, яка пояснила, що у неї немає сумнівів щодо психічного стану [PERSON] в момент укладення правочину повністю кореспондують з диспозицією частини 1 ст. 225 ЦПК України. Згідно приписів ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, висновками експертів. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України обов`язки доказування і подання доказів кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2019 року у справі № 183/6027/14. Відповідно до вимог ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок є належним і допустимим доказом у даній справі, виходячи з такого: - у призначенні та проведенні судової експертизи було додержано вимоги чинного законодавства України; - відсутні обставини, які б виключали участь експерта у справі; - судовий експерт не вийшов за межі своїх повноважень, надав повні відповіді на порушені питання, підтвердив їх відповідність іншим фактичним даним; - між дослідницькою частиною та підсумковими висновками судової експертизи є узгодженість; - висновок є обґрунтованим та узгодженим з іншими матеріалами справи; - судові експерти повно і обґрунтовано відповіли на всі поставлені перед ними в судовому засіданні питання. Судом встановлено, що висновок комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 7 від 17.03.2020 року , містить докладний опис проведеного дослідження та обґрунтовані, чіткі висновки з поставлених запитань з урахуванням пояснень експерта у судовому засіданні. Крім того, таке підтверджується і наявними в матеріалах справи медичних документах щодо стану здоров`я [PERSON] (медичною карткеою стаціонарного хворого № 3542 з 24.05.2016 по 31.05.2016 року тощо), з якої також вбачається, що вже станом на 23 травня 2016 року, тобто у день вчинення оспорюваного правочину, [PERSON] відчувала різке погрішення здоров`я, больовий синдром, у неї стався гіпертоничний криз, що потребувало термінового лікування в умовах стаціонару. Оцінивши вказані вище Висновки судової експертизи за правилами ст. 89 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі. Статтею 30 ЦК України встановлено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Аналізуючи матеріали справи та оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] під час укладання договору дарування за своїм психічним станом, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при прийнятті своїх рішень. Разом з цим, суд вважає, що стороною відповідача не надано доказів на спростування висновків судової експертизи, як і доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Посилання адвокатів Рехлецького Р.В. та Антонець О.В. в інтересах відповідача на те, що висновок експертизи суперечить показам свідків та матеріалам справи, а саме що в 2015-2016 року [PERSON] самостійно зверталася до суду та інших державних органів та установ , отже на момент укладання спірного договору могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, не приймаються до уваги за таких підстав. Так, допитані свідки є сусідами та знайомим [PERSON] , які спілкувалися з нею не часто і виключно на побутовому рівні, вони не є фахівцями у галузі психіатрії, отже не здатні встановлювати глибину та тривалість психічних розладів у дарувательки. Щодо самостійного звернення до суду, до по-перше, донька [PERSON] , - позивачка у справі під час поясненб у суді і не заперечувала, що то була її ініціатива і що саме вона допомагала матері оформлювати ці документи. Наявність довідок БТІ та іншого не підтверджує, що певні замовлення робилися за замовленням саме [PERSON] , особисто , її такі дії не були предметом дослідження в межах предмету спору, отже не є ддостеменними доказами повної здатності останньої розуміти значення своїх дій. Проте суд звертає увагу на те, що експертиза не проводиться у разі недостатності матеріалів для її проведення та повертається без виконання. У даному випадку комісійна судово-психіатрична експертиза № 7 проведена експертами державної спеціалізованої установи, які були попереджені про кримінальну відповідальність за надання неправдивих висновків та відмову від виконання покладених на них обов`язків. Відповідачами зазначений висновок не було спростовано в ході судового розгляду Експертам чітко були поставлені питання щодо здатності [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та можливості керувати ними саме на час укладення спірного договору дарування та експертизою було встановлено, що за своїм психічним станом вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчити про наявність підстав для виникнення сумніву щодо об`єктивності такого висновку. Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які вона посилалася як на заперечення проти позову, а саме, відсутність правових підстав для визнання правочинів дарування частини нерухомого майна недійсними. Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи те, що сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх доводів та заперечень, а перевірка вказаних обставин має значення для правильного вирішення спору, колегія суддів вважає, що вказані письмові докази стосуються предмету доказування по справі й мають суттєве значення для правильного вирішення спору. Проте, в порушення вказаних принципів цивільного процесу ні відповідач, ні його представники не надали суду будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вказаних письмових доказів та свідчення свідків, які надані позивачем, від проведення повторної судово-психіатричної експертизи , яка була призначена судом за їх клопотанням, фактично відмовилися, не провівши її оплату, хоча рахунок на оплату експертизи був вручений адвокату Антонець О.В, завчасно. Положення статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Відповідно до Висновку про застосування норми права, викладеному у Постанові від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Оскільки під час укладання (підписання) вказаного договору дарування [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними в силу психічного розладу, то такий договір підлягає визнанню недійсним. Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Першого протоколу і протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)». Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на корсить позивача підлягає стягненню з позивача судові витрати, а саме судовий збір, сплачений при подачі позову. Доказів понесення інших судових витрат позивачем суду не надано і до закінчення розгляду справи про такі не заявлено.

Outcome: approved