Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] - адвокат Синюк С.Л. звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування. У обгрунтування позовних вимог викладено наступну позицію. [INFO] року о 22 год. 30 хв. на автодорозі сполученням «Вінниця-Хмельницький», неподалік с. Ксаверівка Вінницького району Вінницької області, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки «Renault Master», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який допустив наїзд на пішохода [PERSON] .. Внаслідок ДТП пішохід [PERSON] помер на місці пригоди. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Renault Master», д.н.з. [NUMBER] , відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/7597308 було застраховано в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». У зв`язку із тим, що на момент ДТП, автомобіль «Renault Master», д.н.з. [NUMBER] , був забезпечений полісом №АР/7597308, 30.06.2022 [PERSON] через свого представника звернулася до відповідача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, відповідними заявами (про відшкодування моральної шкоди та відшкодування витрат на поховання) про виплату страхового відшкодування та відповідним пакетом документів. В подальшому відповідачем на розрахунковий рахунок позивача було перераховано суму страхового відшкодування в розмірі 63 800,00 грн., яка складається з 39 000,00 грн. - 50% відшкодування моральної шкоди та 24 800,00 грн. - відшкодування витрат на поховання. З таким рішенням відповідача позивачка частково не погоджується та вважає, що прийняте рішення про часткове здійснення відповідного страхового відшкодування, суперечить вимогам чинного законодавства. Так, згідно ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Законодавчо встановлений загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого складає 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Зважаючи на коло осіб, яким належить право на отримання страхового відшкодування від відповідача у зв`язку із заподіяною смертю сина, моральна шкода, яку відповідач зобо`язаний був сплатити позивачу становить 78 000,00 грн. (12 х 6 500,00 грн.). Таким чином, розмір недоплаченого страхового відшкодування становить 39 000,00 грн. На підставі викладеного просить стягнути із відповідача на користь позивачки страхове відшкодування моральної шкоди в сумі 39 000,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн. Відповідачем ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» подано відзив на позовну заяву (а.с. 38-41), в якому викладено наступну позицію. [INFO] сталася ДТП з участю автомобіля «Renault Master», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та пішохода [PERSON] , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР.7597308 від 02.09.2021. Строк дії полісу з 00-00 год. 22.09.2021 до 24-00 год. 21.09.2022, страхувальник ТзОВ «1001 Дрібниця», страхова сума за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю 260 000,00 грн.. По вказаній події, 30.06.2022 представник позивачки [PERSON] - [PERSON] звернулася до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із повідомленням та заявою про виплату страхового відшкодування, та надала відповідний пакет документів для отримання страхового відшкодування. Окрім того, до заяви про виплату страхового відшкодування було надано копію витягу з ЄРДР про відкриття кримінального провадження №12022020000000268 від 27.05.2022 та постанова про закриття кримінального провадження від 28.06.2022 за фактом ДТП, що сталася 27.05.2022. При цьому, як вбачається із постанови про закриття кримінального провадження, водій застрахованого транспортного засобу [PERSON] перебував у статусі свідка, у його діях не вбачалося порушень ПДР та він не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода. Згідно постанови, ДТП сталася внаслідок порушення пішоходом [PERSON] вимог п.п. 4.4, 4.7, 4.17а ПДР. Кримінальне провадження №12022020000000268 за ч. 2 ст. 286 КК України було закрито за відсутністю ознак складу кримінального правопорушення. Щодо відшкодування моральної шкоди, то зазначає наступне. Так, згідно ст. 27.3 Закону страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Станом на день настання страхового випадку це становило 78 000,00 грн.. Однак, згідно ст. 36.3 Закону, у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування за кожну з таких визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Як зазначалося, водій транспортного засобу не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода та попередити ДТП. ДТП сталася внаслідок порушення пішоходом [PERSON] вимог п.п. 4.4, 4.7, 4.14а ПДР. Зазначені порушення з боку пішохода [PERSON] знаходиться у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП. Таким чином, ДТП, що мала місце [INFO] виникла внаслідок порушення пішоходом [PERSON] вимог ПДР, а в діях водія [PERSON] відсутні порушення вимог ПДР, які б знаходилися у причинному зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками. Однак, особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини. Проте, обов`язок відшкодувати завдану шкоду, винні та невинні володільці об`єктів, несуть у різній ступені відповідальності. Отже, відповідно до вказаних у постанові про закриття кримінально провадження відомостей, враховуючи матеріали справи та з урахуванням ступеня вини померлого потерпілого, страховик на підставі ст. 27.3, 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та страхового акта №19806/1 прийняв рішення про виплату 50% від належного страхового відшкодування моральної шкоди - в розмірі 39 000,00 грн. Виплата страхового відшкодування бела проведена за реквізитами, вказаними у заяві про виплату страхового відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням від 10.08.2022 №00080802. Таким чином, на даний час ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виконало свої зобов`язання за полісом №АР.7597308. Відповідач категорично не погоджується із позицією позивачки про те, що власник джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність без вини у повному обсязі, оскільки Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, в п. 2.1 ст. 2 якого вказано, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Отже, до даних правовідносин сторін підлягають застосуванню правові механізми, визначені цим Законом, а не загальні правові норми, або ті, які передбачають порядок відшкодування шкоди. Таким чином, відсутність у водія технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки зіткнення його автомобіля з пішоходом не залежить від нього, при усій обачливості його дій та/або поведінки. Спростування презумпції вини заподіювача шкоди є підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, або слугує підставою для розподілу вини. Згідно ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Отже, на підставі ст. 27, 36 Закону, ст. 1190, 1193 ЦК України, у разі порушення ПДР з боку пішохода, що стало причиною виникнення ДТП, страхове відшкодування, зокрема моральна шкода, підлягає сплаті у розмірі зменшеному на ступінь вини кожного учасника ДТП (пішохід, водій) - 50% від належного страхового відшкодування. Таким чином, прийняття страховиком рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 50% від загальної суми моральної шкоди є таким, що відповідає нормам закону. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу в розмірі 8 000,00 грн., то відповідач також її не визнає, вважає її розмір завищеною та недоведеною, оскільки до матеріалів позову не було додано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, що є необхідною умовою для визначення розміру витрат на правову допомогу. З огляду на вищевикладене просить в задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Представником позивачки [PERSON] - адвокатом Синюком С.Л. подано відповідь на відзив (а.с. 61-64), в якому викладено наступну позицію. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, коли шкода, пов`язана зі смертю потерпілої, була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, то відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду в повному розмірі. Окрім того, Верховний Суд 01.07.2020 у справі №554/858/19 зазначив, що особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто, особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. Враховуючи наведене, вина водія у вчиненому кримінальному провадженні не має правового значення для вирішення справи щодо виплати страхового відшкодування. Також, Верховний Суд України 03.12.2014 у справі №6-183цс14 зробив висновок, відповідно до якого законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Розмір страхових лімітів у випадку настання страхового випадку є чітко законодавчо визначеним згідно ст. 27 Закону, а тому у даному випадку доводити її розмір позивачу немає необхідності. Постановою про закриття кримінального провадження за фактом ДТП встановлено відсутність у діях водія складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тоді як цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, передбачена ст. 1187 ЦК України. Статями 3, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Вичерпний перелік випадків, коли не настає цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу як джерела підвищеної небезпеки - це якщо шкода була завдана внаслідок непереборної сили або мав місце умисел потерпілого. Матеріали кримінального провадження та цивільної справи не містять жодних доказів про наявність в діях потерпілого того чи іншого, а відповідачем суду не надано доказів зворотнього. Розмір усіх здійснених страхових відшкодувань за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду, визначену у страховому полісі (ст. 27 Закону). Тобто, ці норми встановлюють не порядок розрахунку страхового відшкодування, а мінімальний гарантований розмір страхового відшкодування, меншим за який страхове відшкодування бути не може. Також, звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду від 03.06.2020 у справі 345/3335/17, де вказано, що коли шкода, пов`язана зі смертю потерпілого, була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, то відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду. На підставі викладено просить позов задоволити в повному обсязі. Ухвалою суду від 11.10.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання (а.с. 29). Ухвалою суду від 21.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 81). В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Синюк С.Л. не з`явилися, від представника позивачки до суду надійшла заяву, в якій він просив справу розглядати у його відсутність та відсутність позивачки, а позов просив задоволити (а.с. 87). Представник відповідача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» Залевська Н.С. в судове засідання також не з`явилася, в прохальній частині відзиву на позовну заяву просила справу розглянути у відсутність представника відповідача (а.с. 54). Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не вбачається, нез`явлення сторін не перешкоджає вирішенню спору, а відтак судом ухвалено проводити судове засідання у відсутність сторін. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу проводиться судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. У відповідності до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що відповідно до Витягу з відкритого реєстру МТСБУ (а.с. 4) страховий поліс серії АР №007597308, яким застраховано цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу марки «Renault Master», д.н.з. [NUMBER] , станом на 27.05.2022 було застраховано у ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна». Представником позивачки [PERSON] - [PERSON] до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» подано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду з участю пішохода [PERSON] , [INFO] , та транспортного засобу марки «Renault Master», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] .. Внаслідок ДТП пішохід [PERSON] помер на місці пригоди (а.с. 5). Також, представником позивачки [PERSON] - [PERSON] до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» подано заяви про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого згідно ст. 1200 ЦК України (а.с. 6), по втраті годувальника та моральної шкоди (а.с. 6-зворот), витрат на поховання (а.с. 7). З копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №12022020000000268 від 27.05.2022 вбачається, що біля 22 год. 30 хв. 27.05.2022 водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Renault Master», д.н.з. [NUMBER] , рухаючись автодорогою сполученням «Вінниця-Хмельницький», неподалік с. Ксаверівка Вінницького району Вінницької області, допустив наїзд на пішохода [PERSON] , який рухався автодорогою в попутному напрямку. Внаслідок ДТП пішохід [PERSON] від отриманих травм загинув на місці події. Правова кваліфікація кримінального правопорушення - ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 8). Згідно постанови слідчого відділу СУ ГУНП у Вінницькій області Дикого М.М. від 28.06.2022 кримінальне провадження №12022020000000268, внесене до ЄРДР 27.05.2022 під підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито у зв`язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 9-10). Постанова слідчого обгрунтована тим, що водій [PERSON] не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР. В заданій дорожній обстановці в діях водія [PERSON] не вбачається невідповідність вимогам ПДР. Натомісь є порушення пішоходом [PERSON] вимог п.п. 4.4, 4.7, 4.14а ПДР, що знаходяться в причинному зв`язку із наслідками даної ДТП. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с. 11). З лікарського свідоцтва про смерть №764к від 28.05.2022 вбачається, що [PERSON] помер [INFO] внаслідок сполучної травми тіла (а.с. 12). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 13-зворот) [PERSON] народився [INFO] , його батьками вказані [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 14) та [PERSON] . Згідно довідки про склад сім`ї (а.с. 13) на момент смерті [PERSON] ( [INFO] ) на його утриманні перебувала непрацездатна мати - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки Селищного старостинського округу Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області №722 від 17.06.2022 (а.с. 15) [PERSON] , який помер [INFO] , до дня смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Разом із ним була зареєстрована та проживала мати [PERSON] , [INFO] . З копії страхового акта №19806/1 (а.с. 43) вбачається, що внаслідок смерті [PERSON] 27.05.2022 в результаті ДТП, прийнято рішення про відшкодування 24 800,00 грн. згідно ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» витрат на поховання та відшкодування моральної шкоди в сумі 39 000,00 грн., а всього 63 000,00 грн.. На підставі Розпорядження №19806/1/1 на виплату страхового відшкодування (а.с. 43-зворот) платіжним дорученням №00080802 від 10.08.2022 (а.с. 44) перераховано кошти в сумі 63 000,00 грн. страхового відшкодування. Листом від 19.08.2022 за вих. №835-31 відповідач повідомив представника позивачки [PERSON] - [PERSON] про те, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» прийнято рішення про виплату моральної шкоди згідно ст. 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у розмірі 50% - 39 000,00 грн., а витрат на поховання у повному розмірі - 24 800,00 грн. (а.с. 44-зворот - 45). Оцінюючи вказані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає прийняті судом до уваги докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд вважає, що спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Цивільним кодексом України. Частинами першою-третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до частини першої статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Частиною першою статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Згідно із пунктом 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Стаття 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до поняття «шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого», включає, зокрема, моральну шкоду, витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника. Пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (пункт 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Пунктом 27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775св20). Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини. Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14. Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України). Таким чином, судом не встановлено, а відповідачем не доведено тих обставин, що пішохід [PERSON] , який помер внаслідок ДТП, передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком. Оцінюючи заявлений позивачем розмір моральної шкоди, суд виходить із характеру немайнових втрат, невідворотності завданої шкоди та відповідність заявленого недоплаченого розміру шкоди у сумі 39 000,00 грн. вимогам п.27.3 ст. 27 Закону, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на момент ДТП - 6 500,00 грн., наявністю однієї особи першого ступеня споріднення по відношенню до загиблого, наявності законодавчого обмеження у розмірі виплат - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку (12 х 6 500,00 = 78 000,00 грн.), 50%, тобто 39 000,00 грн., з яких відповідач вже сплатив позивачу. Враховуючи те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, суд доходить висновку про те, що ДТП, яка сталася 27.05.2022 за участі забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої загинув син позивачки - [PERSON] , є страховим випадком, а тому в страховика виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за шкоду, завдану забезпеченим транспортним засобом, яка пов`язана зі смертю потерпілого, а її розмір було визначено відповідно до положень пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Такий висновок узгоджується із правовими висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, викладеними у постановах: від 14 січня 2019 року, справа № 751/8121/17 (провадження № 61-39326св18); від 30 жовтня 2019 року, справа № 323/2127/16-ц (провадження № 61-33689св18); від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц (провадження № 61-14226св21). Отже, вимоги про стягнення недоплаченої суми страхового відшкодування моральної шкоди в розмірі 39 000,00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вимоги позивачки про стягнення із відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, ч. 2 , п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 р. №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 р. №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 р. №6-рп/2013). Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Статтею 15 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Зі змісту ст. 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Відповідно до ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Згідно ст. 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Частиною 4 ст. 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Судом встановлено, що відповідно до Ордеру серії АІ №1249230 від 27.07.2022 адвокату Синюку С.Л. було надано повноваження для надання професійної правової допомоги [PERSON] на підставі договору по надання правової допомоги №17 від 26.07.2022. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження існування між позивачкою [PERSON] та адвокатом Синюком С.Л. договірних відносин до позовної заяви додано копію Договору №17 від 26.07.2022. Проте, будь-яких доказів того, що позивачка [PERSON] понесла витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн. ні позивачкою, ні її представником суду надано не було, як і не було зроблено відповідної заяви про намір подати такі докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Тобто, позивачкою не підтверджено належними та допустимими доказами факт понесення нею витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн. Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000, 00 грн. задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п/п 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При зверненні до суду із позовом підлягав сплаті судовий збір у розмірі 992,40 грн.. Позивачка судовий збір при зверненні до суду не сплачувала, оскільки звільнена від його сплати на підставі п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи викладене, а також те, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь держави належить стягнути 992,40 грн. судового збору.

Outcome: approved