Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та рух справи 12.12.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Красилівської міської ради Хмельницької області, про визначення місця проживання дитини та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу від 11.09.2006 року, він є власником квартири [ADDRESS] .З січня 2008 року він проживав однією сім`єю із [PERSON] в належній йому квартирі [ADDRESS] . [INFO] у них народився син [PERSON] та 19.11.2011 року вони зареєстрували шлюб.18.11.2008 року він та Відповідач переселились на проживання до вищезазначеної належної йому квартири [ADDRESS] та зареєструвались у ній.Оскільки шлюбі відносини із Відповідачкою не склались, з квітня 2021 року вони проживають окремо, остання покинула сім`ю, нічого не повідомляючи, виїхала за кордон та за наявною у нього інформацією створила сім`ю з іншим чоловіком. Тобто, Відповідач влаштувала своє особисте життя.При цьому, Відповідач виселилась із вищезазначеної квартири та забрала із неї усі особисті речі, переселилась на постійне проживання до іншого житла.Місце проживання Відповідача наразі йому не відоме, вони не спілкуються та не підтримують будь-яких стосунків, рішенням Красилівського районного суду від 09.08.2022 року між ними шлюб розірваний. У зв`язку із такими обставинами, він залишився проживати із сином [PERSON] , з квітня 2021 року по даний час самостійно виховує та повністю матеріально забезпечує його, задовольняє усі його потреби, забезпечив належні умови його проживання, самостійно забезпечує його фізичний, інтелектуальний моральний, культурний, духовний і соціальний розвиток.Між ним та сином існує тісний психологічний контакт, вони розуміємо один одного, син повністю довіряє мені, любить та поважає його, та бажає проживати лише з ним. Відповідачка життям сина не цікавиться, не проявляє щодо нього будь-якої материнської турботи та уваги, не займається його вихованням та не приймає будь-якої участі у його матеріальному утриманні, взагалі не спілкується із ним.Однак, не зважаючи на викладене, Відповідач відмовляється документально оформити проживання їхнього спільного сина [PERSON] з ним, що суттєво полегшило б виконання ним батьківських обов`язків, а також захист його інтересів.Вказав, що на даний час у нашій країні війна, а тому, з метою захисту життя здоров`я сина [PERSON] , у нього в будь-який момент може виникнути необхідність у вивезенні його за межі України або ж переселення із ним в іншу місцевість в межах країни, а без нотаріально посвідченого письмового дозволу Відповідачки, юридично оформити та здійснити це він не матиме можливості.При цьому, Відповідач не спілкується із ними та не повідомляє свого місця проживання, а тому за таких обставин, у разі виникнення вищезазначеної потреби, він за будь-яких обставин не зможе надати своєму сину належного та дієвого захисту.За таких обставин, з метою документального посвідчення проживання неповнолітнього сина із ним, враховуючи, що їхній з Відповідачем неповнолітній син [PERSON] тривалий час постійно проживає разом із ним, а Відповідач не надає згоди на його проживання разом із ним, внаслідок нехтування нею його прав та власних обов`язків, вважає, що в інтересах дитини необхідно визначити місце її проживання разом із ним, а тому він вимушений звертатись із даним позовом до суду. Також, позивач, посилаючись на те, що в квітні 2021 року Відповідач добровільно виселилась із вищезазначеної належної йому квартири [ADDRESS] , забрала із неї усі особисті речі та переселилась на постійне проживання до іншого житла, та по сьогоднішній день Відповідач з власної волі, у зв`язку із постійним проживанням в іншому населеному пункті більше одного року не проживає за місцем реєстрації у вищезазначеній квартирі, не цікавиться нею, не проявляла та не проявляє щодо неї будь-якого інтересу, не приймала та не приймає будь-якої участі у її утриманні, ремонті та оплаті житлового-комунальних послуг, в квартирі відсутні будь-які її особисті речі, тощо, при цьому, будь-яких перешкод для Відповідача у проживанні в даній квартирі ніхто не спричиняв та не спричиняє, її формальна реєстрація у ній без фактичного проживання, а також фактичне постійне проживання за іншою адресою відповідає її інтересам та бажанням, зазначив, що згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України відповідач втратила право користування спірною квартирою. При цьому, реєстрація Відповідача у квартирі перешкоджає призначенню для нього субсидії на оплату жилого-комунальних послуг, оскільки при її реєстрації разом зі ним її дохід автоматично враховується до середньомісячного сукупного доходу його сім`ї, до якої на даний час вона не має будь-якого відношення. У зв`язку з наведеним, просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та визначити разом із ним місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] 16.12.2022 року відкрито провадження у справі, та призначено її до розгляду у підготовчому судовому засіданні. 17.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 05.04.2023 року. Аргументи учасників справи У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Сидорук Д.В. позовні вимоги підтримали з підстав, аведених у позовній заяві, щодо ухвалення заочного рішення у справі не заперечували. Представник третьої особи Тимченко О.С. подала до суду заяву, у якій просила справу слухати у її відсутність, до заяви додала рішення № 4 засідання Комісії з питань захисту прав дитини при Красилівській міській раді, яким визначено місце проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON] , акт № 2 обстеження умов проживання від 11.01.2023 року, Первинний висновок проведення психологічного дослідження дитини [PERSON] , Висновок Служби у справах дітей Красилівської міської ради від 16.01.2023 року № 23 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Представник третьої особи Ковалевська Г.О. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Відповідач, яка повідомлена про дату, час і місце судового засідання належним чином, в судове засідання повторно не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася в порядку ст. 128 ЦПК України через розміщення оголошення на сайті «Судова влада» (а.с. 46, 53), відзив на позов не подала та про причини неявки суд не повідомила. Суд доходить висновку про можливість розглянути справи без участі відповідача на підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Позиція суду Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання належним чином повідомленого учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за відсутності заперечень з боку позивача проти такого вирішення справи, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. 01.05.2023 року суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов наступного висновку. Короткий зміст фактичних обставин справи [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2006 року є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 25). Сторони з 19.11.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 09.08. 2022 року по справі № 677/536/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] розірваний (а.с. 9 - 10). У шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] (а.с.11). В квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 25). Судом також встановлено, що [PERSON] з квітня 2021 року не проживає у квартирі [ADDRESS] , у вказаній квартирі залишились проживати позивач [PERSON] та син [PERSON] . Відповідач з квітня 2021 року добровільно не надавала матеріальної допомоги на утримання сина [PERSON] . Судовим наказом Красилівського районного суду Хмельницької області від 09.02.2023 року у справі № 677/153/23 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 42) Станом на дату звернення до суду з даним позовом - 13.12.2022 року син сторін [PERSON] досягнув 14 річного віку. На підтвердження позовних вимог позивач [PERSON] надав наступні документи: копію договору купівлі продажу від 11.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Шлейник М.С. 11.09.2006 року, реєстровий № 5123; копію технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] ; копію рішення від 09.08.2022 року по справі № 677/536/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу; копію свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданим повторно 31.07.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Красилівського районного управління юстиції у Хмельницькій області; довідку № 86 видану 11.01.2023 року реєстраційним відділом Красилівської міської ради Хмельницької області про те, що в квартирі [ADDRESS] разом із [PERSON] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; копію витягу з реєстру Красилівської територіальної громади від 11.01.2023 року про реєстрацію місця проживання [PERSON] ; довідку реєстраційного відділу Красилівської міської ради від 11.01.2023 року № 86 про осіб, які зареєстровані у спірній квартирі; копію судового наказу Красилівського районного суду № 677/153/23 від 09.02.2023 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням № 4 засідання Комісії з питань захисту прав дитини при Красилівській міській раді (протокол № 2 від 12.01.2023 року) визначено місце проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON] (а.с. 29). Згідно з актом № 2 обстеження умов проживання від 11.01.2023 року комісією у складі: заступника начальника ССД Красилівської міської ради Дідик І.В., практичного психолога ІРЦ Красилівської міської ради Вістяк Л.В. , головного спеціаліста ССД Красилівської міської ради Ковалевської Г.О., на підставі доручення органу опіки та піклування 11.01.2023 року проведено обстеження умов проживання неповнолітньої дитини [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Встановлено, що за цією адресою проживають [PERSON] та [PERSON] .. Висновок комісії: дитина проживає лише зі своїм батьком. Для [PERSON] створено всі необхідні умови для комфортного проживання та повноцінного розвитку. Зважаючи на те, що неповнолітній [PERSON] за даною адресою спільно проживає тільки з батьком, мати дитини перебуває за кордоном, рекомендувати комісії з питань захисту прав дитини визначити місце проживання дитини з батьком Первинним психологічним висновком, за результатами проведення психологічного обстеження дитини [PERSON] , [INFO] , на підставі звернення батька дитини [PERSON] , практичним психологом ІРЦ Красилівської міської ради Вістяк Л. щодо ролі батька дитини в житті дитини та ставлення дитини до батьків встановлено, що по відношенню до матері у дитини немає проявів негативізму, проте є відчуття покину тості, дитина спокійно і усвідомлено говорить про те, що мама займає в його житті невагоме місце, і хоча мати пропонує йому проживати з нею, він категорично проти. Про роль батька у його житті говорить, як про людину, яка завжди поруч, яка проводить з ним час, дисциплінує, займається з ним різними видами спільної діяльності, дбає про його розвиток, забезпечує його всім необхідним, і піклується про нього. Дитина усвідомлено говорить про те, що бажає проживати саме тут, з батьком (а.с. 31). Висновком Служби у справах дітей Красилівської міської ради від 16.01.2023 року № 23 встановлено, що дитині , по досягненню нею 14-ти років, надається право обирати, з ким з батьків вона бажає проживати, зважаючи на встановлені обставини, Служба у справах дітей однозначно підтримує рішення самого неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , проживати з батьком, так як таке рішення відповідає саме інтересам неповнолітнього (а.с. 32-33). Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала показання про те, що знає сім`ю позивача. В 2008 році у них народився син, всього мають двох дітей. Донька вже доросла, живе в Україні, заміжня. Два роки тому дружина позивача виїхала з даної квартири, позивач виховує сина [PERSON] самостійно. Позивач завжди працював, відповідачка не працювала, була вдома. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав показання про те, що він є сусідом позивача, з яким знайомий 15 років. Знає, що він з 2008 року проживав з дружиною та дітьми. Син [PERSON] перебуває на утриманні батька. Більше двох років позивач з відповідачем не проживають разом у квартирі. Вказані обставини відповідачем не оспорені. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Згідно з частинами 1 та 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Згідно з абзацом 2 частини 2 статті 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку. Частина друга статті 47 ЦПК України надає можливість неповнолітнім особам віком від 14 до 18 років особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Аналогічно відповідно до частини першої статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу, а частиною четвертою статті 152 СК України визначено право дитини на звернення за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому згідно частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до роз`яснень, які були надані Верховним Судом України в п. 18 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла чотирнадцяти років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України. Отже, чинним законодавством не передбачені підстави для визначення судом місця проживання з батьком неповнолітньої дитини, яка з ним проживає. Згідно з копією свідоцтва про народження [PERSON] народився [INFO] , тобто він досяг чотирнадцятирічного віку [INFO] , а, відтак, з цього часу втратив статус малолітньої дитини. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна вимога [PERSON] про визначення місця проживання дитини задоволенню не підлягає, оскільки неповнолітній син сторін [PERSON] досяг того віку, з якого законодавство надає йому можливість самостійно вибирати місце проживання. Вказаний висновок суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, зробленими у постанові від 12.11.2018 року по справі № 344/16920/16-ц та у постанові від 25.01.2018 року по справі № 537/5119/15-ц. При цьому суд зауважує, що посилання позивача в обґрунтуванні позовної вимоги щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини з ним, на те, що на даний час у нашій країні війна, а тому, з метою захисту життя здоров`я сина [PERSON] , у нього в будь-який момент може виникнути необхідність у вивезенні його за межі України або ж переселення із ним в іншу місцевість в межах країни, а без нотаріально посвідченого письмового дозволу Відповідача, юридично оформити та здійснити це він не матиме можливості, не є предметом розгляду справи про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Позивач, у разі ненадання відповідачем нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон, не позбавлений права звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Щодо позовної вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, оскільки позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , то він має право звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство. Як встановлено у судовому засіданні відповідач [PERSON] зареєстрована у квартирі, належній з 11.09.2006 року позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2006 року, як член сім`ї позивача (дружина) . Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Системний аналіз статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК Української РСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16. Як слідує з ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Така позиція узгоджується з висновками Верховного суду викладеними у постановах від 03.04.2019 року, справа № 454/2025/15-ц, 09.12.2020 року, справа № 209/2642/18. Оскільки, як встановлено судом, відповідач [PERSON] понад одного року не проживає за місцем реєстрації, суд доходить висновку про те, що відповідач втратила інтерес до житлового приміщення, де зареєстрована. Окрім того, [PERSON] вселилася у спірне житло зі згоди його власника [PERSON] та проживала у ньому як член його сім`ї - дружина, тобто, набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. З показань свідків [PERSON] , [PERSON] , пояснень позивача, та з відомостей позовної заяви, судом встановлено, що відповідач [PERSON] з квітня 2021 року не проживає за місцем реєстрації. Доказів про неможливість проживання відповідача за місцем її реєстрації внаслідок спричинення позивачем будь-яких перешкод для такого проживання матеріали справи не містять. Сторони на даний час спільним побутом не пов`язані, відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, забезпечена іншим житловим приміщенням, що відповідачем не спростовано, а тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.08.2019 року в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18) та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження №14-64цс20). Враховуючи викладене, а також те, що позивач, як власник квартири квартири [ADDRESS] позбавлений можливості повною мірою володіти, користуватися та розпоряджатися вищевказаним майном, чим обмежуються його права як власника згаданого об`єкта нерухомості, відповідач за місцем реєстрації не проживає тривалий час (більше року), є колишнім членом сім`ї позивача, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, втратила інтерес до житлового приміщення, де зареєстрована,суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов задоволено на 50 відсотків, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 992 грн. 40 коп. Враховуючи викладене та

Outcome: partial