Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з березня 1985 року мешкає в квартирі [ADDRESS] , яка їй була надана як члену ЖБК на підставі ордеру №440 від 23.02.1985 року. В 2020 році відповідач [PERSON] запропонував їй укласти договір довічного утримання, за яким він буде повністю її утримувати, а вона передасть йому квартиру, якою він зможе розпоряджатись після її смерті. 11.12.2020 року до неї в квартиру прибула приватний нотаріус Галушко О.В., якою було посвідчено відповідний договір довічного утримання. Проте, після цього відповідач не виконував умов договору, не надавав жодної допомоги, не забезпечував продуктами харчування, одягом, доглядом, не купував необхідних ліків, не піклувався нею та взагалі припинив її відвідувати. За майже два роки дії договору він лише останні два місяці перерахував їй на картку по 200 грн.. Згідно довідки ЖБК №51 «Швейник-3» відповідач не сплачує комунальні послуги за квартиру. За станом здоров`я вона часто хворіє, їй 85 років. Однак, відповідач її жодного разу не провідав, не доглядав та взагалі дуже погано ставиться до неї. Розірвати договір в добровільному порядку відмовляється. Посилаючись на вказані обставини, позивачка під час розгляду справи доповнивши позовні вимоги, просила розірвати укладений між нею та відповідачем 11.12.2020 року договір довічного утримання, а також зняти заборону щодо квартири, накладену при посвідченні цього договору. У наданому відзиві на позов представник відповідача посилався на те, що на пропозицію позивачки 11.12.2020 року між ними було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого позивачка передала йому у власність квартиру [ADDRESS] , а він зобов`язався довічно утримувати її, забезпечуючи харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, залишивши в її безкоштовному довічному користуванні кімнату [ADDRESS] зазначеної квартири. Відповідно до умов п.6 договору вартість матеріального забезпечення була визначена в розмірі 200 грн. на місяць. Після цього, він належним чином виконував умови договору, а саме: надавав матеріальну допомогу, що передбачена договором, додатково купував ліки, продукти харчування, привозив гостинці. Таким чином, юридичні підстави для розірвання договору відсутні, є надуманими та намірами для його розірвання є бажання позивачки залишити спірну квартиру іншій особі. У відповідні на відзив представник позивачки посилався на те, що доводи відповідача щодо належного виконання умов договору не підтверджені належними та допустимими доказами. Надані відповідачем чеки щодо придбання продуктів не можуть достоменно свідчити про те, що вони передавались позивачці. Особливо викликають питання такі продукти, як хамон, кока кола, ковбаса салямі, шоколадки кіндер ферерро, соуси, жувальні гумки та піци, які позивачка не вживає за станом здоров`я; іграшки. Єдиний майже за два роки чек з аптеки не підтверджується відповідними призначеннями лікарів, а отже не можливо встановити, що наприклад, саме антибіотик «Аугментин» купувався для позивачки, яка має купу захворювань та не приймає ніяких ліків без призначення лікарів, побоюючись побічних ефектів. Викликає сумніви в допустимості та належності копія квитанції на суму 514 грн., сплачена на ім`я невідомої особи [PERSON] (отримувач Харківське відділення Приватбанк»). Відповідач нерегулярно, епізодично перераховував 200 грн., а з 2022 року зовсім один раз сплатив належну з нього суму і це не дивлячись на те, що зараз відбулась рекордна інфляція, позивачка потребує більше грошей, подорожчали продукти і 200 грн. вочевидь не вистачає на один похід в продуктовий магазин. З 2021 року відповідач жодного разу не відвідав позивачку та не дізнався про те, що їй необхідно, чи потрібна їй медична допомога, ліки, адже позивачці 85 років. Якщо відповідач вважає себе власником квартири, то повинен був в повному обсязі нести тягар її утримання, у т.ч. сплачувати всі комунальні послуги, ремонті роботи в квартирі. Проте, останній жодного разу з грудня 2020 року не займався цим питанням, не зняв жодних показів в квартирі. Позивачка сама власними силами ремонтувала пральну машину, холодильник. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17.08.2022 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Протокольними ухвалами в підготовчому судовому засіданні 20.01.2023 року було прийнято до розгляду уточнений позов, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в наданих письмових поясненнях та його представник під час розгляду справи в суді просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві та письмових поясненнях. прока за неодноразовими викликами до суду не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзив на позов не надала та будь-яких клопотань по справі не заявляла. Третя особа в наданій заяві просила розглядати справу без її участі. Заслухавши пояснення учасників, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи, дослідивши матеріали останньої та допитавши свідків, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка на підставі ордеру №440 від 23.02.1985 року вселилась до квартири [ADDRESS] (раніше м.Дніпропетровськ). На підставі довідки ЖБК №51 від 12.08.1992 року за позивачкою було зареєстроване право власності на вказану квартиру, про що видане реєстраційне посвідчення від 14.09.1992 року, зареєстроване КП «ДМБТІ» ДОР та записане в реєстрову книгу №ХІІІ за №104. 11.12.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Галушкою О.В. за реєстровим №1752 було посвідчено договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до умов п.1 якого позивачка передала у власність відповідачу належну їй квартиру [ADDRESS] . Згідно умов п.п.5,6 вказаного договору відповідач зобов`язався довічно цілком утримувати позивачку, забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, залишивши в її безкоштовному довічному користуванні кімнату [ADDRESS] вищевказаної квартири. Вартість матеріального забезпечення (харчів, одягу, догляду і необхідної допомоги) визначена сторонами в розмірі 200 грн. на місяць. Пунктом 7 договору встановлено, що він може бути розірваний за згодою сторін, а у випадках невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однієї сторони - у судовому порядку. Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ч.ч.1,2 ст.749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Статтею 751 ЦК України передбачено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. За змістом ч.1 ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (ч.1 ст.756 ЦК України). Відповідно до наведеної вище ч.1 ст.755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірвано за рішенням суду в разі доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором, що може проявлятись у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням або у вигляді повного невиконання вказаних дій. Відповідно до договору довічного утримання істотними умовами договору є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг, виконання різних видів ремонтних робіт, забезпечення медичною допомогою, забезпечення харчуванням. Закон чи договір не ставить у залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Тому зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Суд враховує, що під час розгляду справи відповідачем на спростування доводів позовної заяви не надано належних та достатніх доказів на підтвердження належного виконання ним умов договору довічного утримання. Під час розгляду справи позивачкою було надано акт проведення дезінсекції від 31.08.2022 року, квитанції про оплату комунальних послуг, з яких вбачається, що відповідач набувши право власності на квартиру за договором довічного утримання не вживав заходи щодо її утримання, ремонту, оплати комунальних послуг, фактично поклавши тягар відповідних обов`язків та витрат на позивачку. В той час, як відповідно до умов п.5 договору довічного утримання сторонами було погоджено право безкоштовного довічного користування позивачки квартирою. В зв`язку з цим, суд не приймає в якості належного доказу надану відповідачем квитанцію від 29.12.2020 року про сплату частини комунальних послуг за квартиру в сумі 1873 грн. 46 коп., оскільки це було обов`язком відповідача як власника квартири після укладення договору 11.12.2020 року та не є свідченням виконання зобов`язань за цим договором щодо утримання позивачки. Суд критично ставиться і до наданої відповідачем квитанції про перерахування коштів в сумі 514 грн., оскільки з неї вбачається, що кошти було перераховано на рахунок іншої особи ФОП [PERSON] у Харківському відділення АТ КБ «Приватбанк». Будь-яких відомостей про те, що ці кошти були сплачені в інтересах позивачки та на її потреби, відповідачем не наведено. Також за відсутності відповідних лікарських призначень позивачці, суд критично ставиться до наданої квитанції щодо придбання антибіотику «Аугментин» та не визнає останнім належним та допустимим доказом витрат на виконання умов договору довічного утримання. На підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором відповідачем було долучено квитанції про перерахування коштів на картковий рахунок позивачки від 13.12.2020 року в сумі 500 грн., 07.09.2021 року в сумі 100 грн., 28.04.2021 року в сумі 500 грн., 05.10.2021 року в сумі 603 грн. 02 коп. від 31.05.2022 року в сумі 201 грн. 01 коп., а всього на суму 1904 грн. 03 коп. При цьому, на виконання своїх зобов`язань відповідно до п.6 договору щодо щомісячного надання позивачці коштів в сумі 200 грн., відповідач за період з моменту укладання договору 11.12.2020 року до звернення позивачки до суду з даним позовом 16.08.2022 року, тобто за повні 20 місяців, мав перерахувати кошти в сумі 4000 грн. Проте, фактично перерахував кошти в загальній сумі 1904 грн. 03 коп., при цьому перераховуючи ці кошти епізодично, а не щомісячно, як передбачено договором. З наданих відповідачем копій чеків щодо придбання продуктів харчування вбачається, що останні датовані груднем 2020 року, січнем та квітнем 2021 року, січнем 2022 року, що також свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку щодо щомісячного забезпечення позивачки. Також суд не приймає в якості належних та допустимих доказів копії чеків на суму 346 грн. 40 коп. та 351 грн. 50 коп., оскільки останні у наданому до суду вигляді не містять дати їх видачі, що перешкоджає можливості з`ясувати придбання зазначених в ній продуктів саме для позивачки в період дії договору. Крім того, суд враховує, що окрім обов`язку матеріального забезпечення позивачки, відповідач відповідно до умов п.5 договору взяв на себе обов`язок здійснення догляду позивачки та надання їй необхідної допомоги. Під час розгляду справи встановлено, що на момент укладання договору довічного утримання позивачці виповнилось 83 роки. Згідно виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, остання має хронічні захворювання, потребувала постійного прийому рекомендованих ліків та дотримання дієти. В зв`язку із захворюваннями та з огляду на її вік має складнощі із вільним пересуванням, про що свідчить і її стан при з`явленні до суду для участі у справі за допомогою інших осіб. Поряд з цим, як зазначила позивачка та підтвердили допитані в суді в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , відповідач після укладення договору довічного утримання фактично самоусунувся від догляду за позивачкою, не навідуючи її, не цікавившись станом здоров`я, не допомогаючи у супроводі в разі необхідності пересування, обмежившись лише наданням матеріальної допомоги, яка як було зазначено вище також надавалась епізодично та не в повному обсязі. Таким чином, встановивши факт неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання, суд приходить до висновку про наявність передбачених ст.ст.610,611,755 ЦК України правових підстав для задоволення позовних вимог та розірвання укладеного між сторонами договору довічного утримання від 11.12.2020 року, а також скасування накладеної на підстави цього договору заборони щодо квартири [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи при подачі первісного позову позивачкою було сплачено судовий збір в сумі 4862 грн., а при подачі уточненого позову доплачено судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. Оскільки позивачкою було заявлено дві вимоги немайнового характеру, у відповідності до ставок судового збору, встановлених ст.4 Закону України «Про судовий збір» та ч.3 ст.6 вказаного Закону, остання мала сплатити судовий збір в сумі 1984 грн. 80 коп. (по 992 грн. 40 коп. за кожну вимогу). За вказаних обставин, у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 1984 грн. 80 коп. та у відповідності до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» повернути позивачці зайво сплачений судовий збір в сумі 3869 грн. 60 коп.

Outcome: approved