Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

Рух справи 01.07.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 01.07.2021, за підписом позивача, в якій позивач просить: - стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі 16 897,09 грн; - стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06.09.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). 14.09.2021 до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог (а.с. 26-27) в якій позивач просить стягнути з ДП «Завод 410ЦА» середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільнені з 06.05.2021 по 06.07.2021 (40 роб. днів х 440,88 грн), що складає - 17 635,20 грн. В обґрунтування такої заяви вказується, що зміна вимог пов`язана з погашенням відповідачем заборгованості, а саме основного боргу по виплаті зарплати та розрахункових виплат в сумі 17 833,50 грн (06.07.2021). 28.01.2022 до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог (а.с. 14-15) в якій він просить стягнути з ДП «Завод 410ЦА» середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільнені з 06.05.2021 по 06.07.2021 (40 роб. днів х 440,88 грн), що складає - 17 635,20 гривень. До такої заяви додано докази сплати судового збору. Суд розглядає справу з урахуванням таких заяв. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України). Доводи позову (з урахуванням заяв про зменшення та збільшення позовних вимог) В позові вказується, що у період з 1968 року по 05.05.2021 [PERSON] знаходився у трудових відносинах з ДП «Завод 410ЦА». Під час мого знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього позивачу була нарахована заробітна плата за квітень та травень, але своєчасно виплачена не була. Зауважується, що 05.05.2021 позивач був звільнений в зв`язку зі скороченням штату, згідно наказу № 228/о від 29.04.2021. Позивач в останній день роботи, тобто 05.05.2021 був на роботі, та в кінці робочого дня отримав трудову книжку та копію наказу про звільнення. Однак, в день звільнення 05.05.2021 відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. Зазначається, що згідно розрахункових листів за квітень позивачу було нараховано зарплату 11 939,50 грн, до видачі 9 491,90 грн; та за травень 2021 року, у зв`язку із звільненням було нараховано: 530,83 грн - заробітна плата за травень 2021 року, 1 306,02 грн - лікарняний за квітень, 10 841,47 грн - компенсація за дні невикористаної відпустки, 9 699,36 грн - вихідна допомога при звільненні, всього 22 377,68 грн, до видачі - 17 833,50 грн. Вказується, що 31.05.2021 позивачу була виплачена нарахована зарплата, але тільки за квітень місяць 2021 року, в розмірі 9 491,90 грн. В заяві про уточнення позовних вимог позивач стверджує, що 06.07.2021 відповідачем заборгованість, а саме суму основного боргу по виплаті зарплати та розрахункових виплат в сумі 17 833,50 грн - погашено. Позивач виходить з того, що згідно розрахункового листа за травень 2021 року, де йому нараховано вихідну допомогу, середньомісячна заробітна плата за два останні календарні місяці роботи склала - 9 699,36грн, за таких обставин, вважає, що середньоденна заробітна плата позивача складає - 440,88 грн, з огляду на наступний розрахунок середньоденної заробітної плати: 9 699,36 грн: 22 р. дн. = 440,88 грн. Враховуючи наведене просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільнені з 06.05.2021 по 06.07.2021 (40 роб. днів х 440,88 грн) у сумі 17 635,20 гривень. Щодо правової позиції відповідача 06.04.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 34-36) в якому ДП «Завод 410ЦА» просить суд відмовити позивачу в задоволені позовних вимог в стягненні з відповідача суми середнього заробітку та наданий час виплаченої заробітної плати. ДП «Завод 410 ЦА» не погоджується з позовними вимогами [PERSON] , вважає їх безпідставними та необґрунтованими. У відзиві вказується, що у період з 1968 по 05.05.2021 [PERSON] знаходився у трудових відносинах з ДП «Завод 410 ЦА», що підтверджується записами у трудовій книжці, яка оформлена 30.06.1964. 05.05.2021 позивач був звільнений в зв`язку зі скороченням штату, згідно наказу № 228/о від 29.04.2021, п. 2. Звертається увага на те, що в своїх позовних вимогах позивач стверджує що йому нараховано але не виплачено заборгованість по заробітній платі за травень 2021 року в сумі: 17 833,50 грн, проте станом на 06.07.2021 вказана заборгованість перед позивачем погашена що підтверджується документами видаткового касового ордеру від 06.07.2021 та підписом особи за довіреністю (довіреність додається) в касовій книзі. За вказаними платіжними документами з вирахуванням суми податків позивачу було сплачено: 17 833,50 грн. Разом з тим, у відзиві зауважується щодо відсутності вини підприємства відповідача в затримці проведення остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні. Так, вказується, що в даному випадку в затримці розрахунку позивача при звільненні не було факту вини відповідача, оскільки мали місце обставини які не залежали від волі відповідача та які унеможливлювали проведення розрахунку із позивачем та полягали в наступному. Зокрема, звертається увага на те, що ДП «Завод 410 ЦА» здійснює господарську діяльність у відповідності до діючого законодавства України, зокрема, на виконання робіт з капітального ремонту, модернізації, переобладнання і технічного обслуговування літаків типу Антонов, завод має сертифікати міждержавного авіаційного комітету, український національний авіаційних властей, сертифікат відповідності російських авіаційних влад. Крім цього система якості заводу сертифікована за міжнародними стандартами серії ІSО, а також аерокосмічного комплексу AS/EN. З огляду на те, що виконуються роботи по ремонту військових літаків, завод має сертифікат стандарту НАТО - AQAP, а також ліцензію Міністерства промислової політики на ремонт військової авіаційної техніки. Також, зазначається, що ДП «Завод 410 ЦА» залучене до ремонту авіаційної техніки типу АН Повітряних сил Збройних сил України та підтримання її льотної придатності. Крім того, зауважується, що у зв`язку з запровадженням заходів направлених на попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2 та з урахуванням епідеміологічної ситуації в Державі наказами підприємства неодноразово був запроваджений простій на ДП «Завод 410 ЦА», що тривав до 09.12.2021. Вимушене оголошення простою на ДП «Завод 410 ЦА» призвело до спаду виробничого процесу на підприємстві, зриву графіку виконання робіт з ремонту авіаційної техніки, що стало причиною відсутності грошових коштів для проведення розрахунків. На думку відповідача, зазначені обставини повністю виключають його вину в затримці проведення розрахунку при звільненні позивача. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, у період з 1968 по 05.05.2021 [PERSON] знаходився у трудових відносинах з ДП «Завод 410 ЦА», що підтверджується записами у трудовій книжці, яка оформлена 30.06.1964 (а.с. 7-8). Відповідно до п. 2 наказу № 228/о від 29.04.2021 ДП «Завод 410 ЦА» 05.05.2021 [PERSON] був звільнений в зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 9). У зв`язку із звільненням позивачу було нараховано: 530,83 грн - заробітна плата за травень 2021 року, 1 306,02 грн - лікарняний за квітень, 10 841,47 грн - компенсація за дні невикористаної відпустки, 9 699,36 грн - вихідна допомога при звільненні, всього 22 377,68 грн, до видачі - 17 833,50 грн (а.с. 10-11). 31.05.2021 позивачу була виплачена нарахована зарплата, але тільки за квітень місяць 2021 року, в розмірі 9 491,90 грн. 06.07.2021 відповідачем погашено суму основного боргу по виплаті зарплати та розрахункових виплат в сумі 17 833,50 грн, що підтверджується документами видаткового касового ордеру від 06.07.2021 та підписом особи за довіреністю (довіреність додається) в касовій книзі (а.с. 37-39). Позивач виходить з того, що згідно розрахункового листа за травень 2021 року, де йому нараховано вихідну допомогу, середньомісячна заробітна плата за два останні календарні місяці роботи склала - 9 699,36грн, та вважає, що його середньоденна заробітна плата складає 440,88 грн (9 699,36 грн : 22 р. дн. = 440,88 грн). Враховуючи наведене просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільнені з 06.05.2021 по 06.07.2021 (40 роб. днів х 440,88 грн) у сумі 17 635,20 гривень. Відповідач свого контррозрахунку не надав, вказує на відсутність вини підприємства в затримці проведення остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні вказуючи на те, що вимушене оголошення простою на ДП «Завод 410 ЦА» через карантинні заходи пов`язані з СОVID-19 призвело до спаду виробничого процесу на підприємстві, зриву графіку виконання робіт з ремонту авіаційної техніки, що стало причиною відсутності грошових коштів для проведення розрахунків. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України. Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18, зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст. 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя (див. п. 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 905/857/19, провадження № 12-56гс21). Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в п.п. 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц). Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Як зазначено у п. 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили. За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з тим, як вказано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 359/4305/20 (провадження № 61-7835св21) єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні". Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів". Відповідачем у справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження настання обставини непереборної сили (форс-мажору) у ДП "Завод 410 ЦА" на дату звільнення позивача з роботи як підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного ст. 116 КЗпП України, а тому суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України застосуванню підлягає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100). Пунктом 5 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються. Встановлено, що ДП "Завод 410 ЦА" при звільненні [PERSON] не нарахувало та не виплатило йому 17 833,50 грн. У справі, що розглядається, період затримки остаточного розрахунку з позивачем розпочався з наступного робочого день за датою кінцевого терміну остаточного розрахунку роботодавця з працівником (05.05.2021), тобто з 06.05.2021 та продовжував тривати до 06.07.2021 (дата здійснення розрахунку). Таким чином, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 05.05.2021 до 06.05.2021 становить 17 635,20 грн (440,88 грн середньоденний заробіток х 40 робочих днів). Вирішуючи питання про співмірність розміру середнього заробітку, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України критеріям розумності та справедливості, суд враховує таке. Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Зазначене відшкодування спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, а тому суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.. 117 КЗпП України, зокрема суду при вирішенні такого питання необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, та з чим була пов`язана її тривалість з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Відповідних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Враховуючи, що розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України (17 635,20), майже відповідає розміру нездійсненого розрахунку при звільненні; розмір простроченої заборгованості роботодавця (17 833,50 грн); період затримки виплати такої заборгованості (40 днів); дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах (перший вживав своєчасних активних дій щодо стягнення належних йому сум, а другий в розумні строки виплатив основну суму заборгованості); співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає справедливим і таким, що відповідатиме наведеним критеріям, зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні позивача до 14 000,00 грн. Щодо розподілу судових витрат Позивачем у даній справі сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією від 27.01.2022 (а.с. 16). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 9 ст. 141 ЦПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи наведене, з огляду на те, що спір у справі виник внаслідок неправильних дій відповідача, з останнього на користь позивача підлягає стягненню повна сума сплаченого позивачем судового збору, а саме 992,40 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial