Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

У грудні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання інформації недостовірною та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію. Позовні вимоги мотивовані тим, що під час засідання Комітету Верховної Ради України № 78, яке відбулося 30 вересня 2021 року у режимі відеоконференції відповідачем, як громадським діячем, було повідомлено, наступну інформацію: -«[INFO].»; -«[INFO]»; -«[INFO] ». Вказує, що дана інформація є відкритою і доступною та підтверджується стенограмою засідання за посиланням у мережі інтернет: [INFO] , а також відображена в протоколі засідання. Позивач вважає, що відповідачем у своїй промові поширено недостовірну інформацію, що принижує його статус як громадянина в очах суспільства, в колі друзів, знайомих, а також у професійному середовищі, пов`язаному з використанням об`єктів авторського права і суміжних прав, оскільки необґрунтовано ставить під сумнів дотримання позивачем, який також є керівником організацій - ТОВ «Комп Мюзік» і ТОВ «Комп Мюзік Паблішинг», законів України, прав авторів та загальноприйнятих норм моралі. Крім того, позивач стверджує, що наведена відповідачем інформація містить однозначні посилання на недостовірні фактичні дані стосовно позивача, а тому не є оціночним судженням. Вважає, що вказана поширена інформація про нього є такою що порушує його особисті немайнові права, зокрема, право на честь, гідність і ділову репутацію та їх недоторканість, підриває авторитет позивача перед суспільством та органами державної влади, правовласниками авторського права та суміжних прав. У зв`язку з наведеним, тому позивач просив: 1. Визнати недостовірною і такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача інформацію: -«[INFO].»; -«[INFO]»; -«[INFO] ». 2. Зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію способом публікації оголошення із спростуванням недостовірної інформації у газеті «Голос України». Ухвалою суду від 24 грудня 2021 року відкрито провадженні у справі та призначено в підготовче засідання на 25 лютого 2022 року об 11-00 год. (а.с. 115) 17 лютого 2022 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (а.с. 122). 06 серпня 2022 року відповідач [PERSON] подала до суду клопотання про закриття провадження, мотивуючи його тим, що [PERSON] не є належним позивачем у справі, оскільки матеріали справи не містять доказів, що спірна інформація була поширена саме про особу позивача (а.с. 142-143) 11 серпня 2022 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву (а.с. 146-150), відповідно до якого просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його необгрунтованість та недоведеність. Вказала, що позивачем необґрунтовано визнано спірну інформацію поширену нею на засідання Комітету Верховної Ради України з питань економічного розвитку 30.09.2021 року, оскільки із стенограма засідання, на яку посилається позивач, не містить згадки щодо пана [PERSON], натомість там зазначено інформацію щодо пана [PERSON] , а отже, на думку відповідача, вказані прізвища є різними, що також підтверджується аудиозаписом засідання Комітету. За таких обставин, відповідач, вважає, що матеріали справи не містять належних доказів, що спірна інформація була поширена саме про особу позивача - [PERSON] . При цьому, наголошує, що поширена нею інформаціє є оціночним судженням, оскільки містить гіперболу (перебільшення), разом з тим, не містить фактичних даних щодо позивача. Крім цього, зазначає, що позивачем на власний розсуд конкретизовано (розшифровано) назву юридичної особи УААСП, зазначивши, що дана скорочена назва належить громадській організації «Українська агенція з авторських прав», при цьому відповідач вказує, що існує щонайменше три юридичних особи з даною скороченою назвою. Оскільки, позов грунтується на припущеннях, оціночних судженнях, недоведеності належними доказами вини відповідача, підстав для задоволення позову немає. 02 вересня 2022 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (а.с. 160-163), відповідно до якої відповідачем не було повідомлено у відзиві про конкретну особу, яку саме вона мала на увазі під час виступу на засідання Комітету. Крім того, вважає, що стенограф міг записати прізвище позивача із помилкою в одній літері, оскільки стенограмою є дослівний запис способом стенографії, для якої характерне синхронне нотування усної мови, а отже доводи відповідача, що стенограма містить написання прізвища « [PERSON] » замість « [PERSON] » є також необґрунтовані. Також зазначив, що засідання комітету було присвячено, зокрема питанню внесення змін до Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і суміжних прав». Позивач є досить відомою особою у сфері колективного управління, при цьому йому не відомо про жодну іншу особу, яка б мала схоже прізвище у сфері діяльності організацій колективного управління. Заперечує проти того, що наведена інформація відповідачем є оціночним судженням або гіперболою, оскільки спірна інформація є цілком конкретною фразою, де відповідач назвала конкретних людей і ця фраза, як зазначає відповідач, ґрунтувалася на журналістському розслідуванні. Окрім цього, зазначив, що вказане відповідачем право на власне тлумачення справи, передбачене статтею 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) та статтею 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», не відносяться до обставин справи, оскільки спірна фраза була озвучена публічно під час засідання Комітету Верховної Ради України, а отже позивачем було обрано спосіб захисту власних немайнових прав у вигляді звернення до суду із позовною заявою. Ухвалою суду від 14 листопада 2022 року у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі відмовлено (а.с. 183). 14 листопада 2022 року ухвалою суду і справу закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті на 13 лютого 2023 року (а.с. 184). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги позову та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач будучи належним чином повідомленою про розгляд справи в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не відомі. Тому, суд розглянув справу за відсутності відповідача, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28). Водночас, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За положеннями ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова Пленуму) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Верховний Суд України у п. 18 Постанови Пленуму роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено, що під час засідання Комітету Верховної Ради України з питань економічного розвитку, яке відбулося 30 вересня 2021 року відповідачем було повідомлено, наступну інформацію: -«[INFO].»; -«[INFO]»; -«[INFO] ». Факт поширення зазначеної інформації в указані способи саме відповідачем підтверджується наданими позивачем письмовими доказами (а.с. 14-97), які беруться судом до уваги як належні та допустимі, крім того, дана інформація є відкритою і доступною та підтверджується стенограмою засідання за посиланням у мережі інтернет: http://komprompol.rada.gov.ua//. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Згідно з роз`ясненнями, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні ст. 10 Конвенції. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Отже, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. При вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації забезпечується баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачами, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, що узгоджується з роз`ясненнями, викладених у п. 18 Постанови Пленуму. Тобто, для розгляду даної категорії справ судам необхідно встановити: чи мало місце поширення відповідачем інформації; чи стосувалася поширена інформація позивача; чи є підстави для визнання поширеної інформації недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності; чи призвело поширення інформації до порушення особистих немайнових прав позивача. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Відповідно до ст. 28 ЦК України, фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Як вбачається зі змісту оскаржуваної інформації, автором було озвучено прізвища осіб « [PERSON] » та « [PERSON] », безпосередньо не вказано повних даних осіб, а саме ім`я та по-батькові, тобто висловлювання відповідача було неконкретизоване. Крім того, спірна поширена інформація не містить жодних відомостей, які б стосувалися особи позивача та надавали можливість з точністю ідентифікувати останнього, а тому є оціночними судженням у розумінні ст. 30 Закону України «Про інформацію». Таким чином, судом не встановлено сукупності усіх чотирьох обставин, які є юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», а тому підстави для визнання вказаної позивачем інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача відсутні. Доводи позивача, що саме його особисто легко ідентифікувати, виходячи з того, що він є відомою особою у сфері колективного управління, як керівник ТОВ «Комп мюзік» виступає засновником, а також є головою наглядової ради кількох організацій колективного управління, суд не бере до увагу, оскільки в оспорюваній інформації не згадуються будь-які відомості щодо вказаної юридичної особи та застосовані в ній мовні конструкції не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача. При цьому, позивачем не надано і матеріали справи не містять, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач дійсно є засновником будь-якої юридичної особи у професійному середовищі, пов`язаному з використанням об`єктів авторського права і суміжних прав. При цьому, суд звертає увагу, що сприйняття позивачем поширеної інформації як такої, що є поширеною відносно нього є припущеннями, не доведеними належними та допустимими доказами. У цьому разі обов`язковою обставиною, яка підлягала б доведенню, було б встановлення факту сприйняття таким же чином поширеної інформації іншими особами, які переглянули поширену відповідачем інформацію, яка перебуває у необмеженому доступі, однак зазначеного позивачем доведено не було. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вони посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що позивачем не доведено наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до суду з позовними вимогами, не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачі поширили щодо нього недостовірну інформацію, та, як наслідок, порушує його особисті немайнові права, суд дійшов висновку відмову у задоволенні позовних вимоги про визнання інформацію недостовірною та такою, що ганьбить честь та гідність позивача. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed