Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, на підставі ст.625 ЦК України, просив стягнути з відповідачки 3% річних у розмірі 13 022 грн. 98 коп. та інфляційні втрати у розмірі 38 602 грн. 43 коп. В обґрунтування своїх вимог зазначив, щоміж [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» 25.04.2008 укладено кредитний договір №11340824000, згідно з умовами якого банк надав відповідачці кредит у розмірі 25 000 доларів США зі сплатою 14% річних. Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.11.2009 у справі №2-942/09 зі [PERSON] стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 202 494 грн. 79 коп. та судовий збір у розмірі 1 952 грн. Станом на дату подачі позову вказане судове рішення залишається невиконаним. Відповідно до ухвали, що виніс Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області 21.01.2021, замінено стягувача у справі №2-942/09 на ТОВ «Вердикт Капітал». Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідачки. З огляду на те, що останньою зазначене рішення суду в день та після набрання їм законної сили не було виконано, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Загальний розмір заборгованості по сплаті інфляційних втрат та 3% річних за рішенням суду станом на 11.01.2023 року, відповідно до розрахунку, становить 51 625 грн. 41 коп., з яких: нараховані 3% річних - 13 022 грн. 98 коп., втрати від інфляції - 38 602 грн. 43 коп., які позивач просив стягнути з відповідачки. Також позивач просив стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 21 900 грн. та витрати, понесені на сплату судового збору. Представник позивача - адвокат Змієвська Т.П. в судове засідання не з`явилася, однак подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності,у якій позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлеа належним чином шляхом опублікування оголошень на офіційному веб-сайті Знам`янського міськрайонного суду, причини неявки суду не повідомила, відзив не подала. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що між відповідачкою [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» 25.04.2008 був укладений договір про надання споживчого кредиту №11340824000, за умовами якого банк надав [PERSON] кредит на придбання квартири у розмірі 25 000 доларів США зі сплатою 14% річних на строк до 24.04.2028. Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.11.2009 у справі №2-942/09 зі [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором №11340824000 в сумі 202 494 грн. 79 коп. та судовий збір у розмірі 1 952 грн., а всього стягнуто 204 446 грн. 79 коп. На підставі вказаного рішення судом видано виконавчий лист, який звернуто позивачем до виконання, 25.06.2010 ВДВС Знам`янського МРУЮ відкрито виконавче провадження №19955766. Між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» 08.12.2011 укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документаці, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти. Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» було наділено правом грошової вимоги до відповідачки, а ПАТ «УкрСиббанк» втратив такі права. Надалі, 10.08.2020 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги №2301/К, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №11340824000 перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал». Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21.01.2021 у справі №2-942/09 за позовом АКІБ «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, замінено стягувача на правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал». Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на 11.01.2023 в результаті не виконання рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.11.2009 у справі №2-942/09 на суму 204 446 грн. 79 коп. позивачем, на підставі ст.625 ЦК України, розрахована заборгованість відповідачки, яка становить 51 625 грн. 41 коп., з яких: 3% річних - 13 022 грн. 98 коп., втрати від інфляції - 38 602 грн. 43 коп. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд враховує, що предметом позову у цій справі є стягнення на підставі ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат за прострочення відповідачкою виконання зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст.611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч.2 ст.625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та три проценти річних від простроченої суми. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 викладено висновок, що стаття 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). При цьому, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України). Отже, зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. У разі невиконання рішення суду діє загальне правило про настання відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 ЦК України. Частина 2 ст.625 ЦК України визначає, що 3% річних (чи інший розмір, визначений договором) визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку процентів річних за основу має братися саме прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Такий правовий висновок, викладений, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум (постанова Великої Палати Верховного Суду України від 04.06.2019 у справі №916/190/18). Як вбачається з матеріалів справи, позивач скористався правом звернення з вимогою про повернення кредиту, звернувшись у 2009 році до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за кредитом, вимоги якого задоволено рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.11.2009, однак відповідачка рішення суду не виконала. Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим, зокрема, й для відповідачки, та з огляду на те, що відповідачка порушила грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості шляхом невиконання рішення суду, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно з розрахунком позивача, дослідивши який, суд дійшов висновку про його правильність та обгрунтованість, за період з 11.01.2020 до 23.02.2022 розмір інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання складає 38 602 грн. 43 коп., сума 3% річних - 13 022 грн. 98 коп. З огляду на викладене та враховуючи, що відповідачкою не виконане зобов`язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором, визначеної рішенням суду, чим порушені права позивача, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачем витрат на правничу допомогу суд враховує, що відповідно до ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат. Судові витрати розподіляються між сторонами в порядку ст.141 ЦПК України. Згідно зі ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач просив стягнути понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 21 900 грн. Відповідачка клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не подала. Судом встановлено, що в матеріалах справи наявні документи, які підтверджують понесені позивачем витрати на правничу допомогу, а саме: договір про надання правової допомоги №03-01/2023 від 03.01.2023; заявка на надання юридичної допомоги №6 від 05.01.2023; акт приймання-передачі наданих послуг №6 від 16.02.2023. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України). Відповідно до договору про надання правової допомоги №03-01/2023 від 03.01.2023 сторони погодили порядок обчислення гонорару, порядок та строк оплати правничих послуг. Вартість та обсяг робіт визначено у акті приймання-передачі наданих послуг. Судом враховується, що згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 137 ЦПК України). Оскільки відповідачка будь-яких клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу не заявляла, відомостей щодо необґрунтованості понесених витрат суду не подала,

Outcome: approved