Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частини квартири. Позов мотивований тим, що 04.05.1994 року [PERSON] , як члену ЖБК, із сім`єю на трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] видано ордер № 101822 на житлове приміщення в будинку ЖБК «Хімік-20» на право заняття житлового приміщення житловою площею 28, 76 кв м, яке складається із двох кімнат, та розташоване за адресою: [ADDRESS] . Й у період спільного проживання однією сім`єю у кооперативній квартирі [ADDRESS] , ними за спільні кошти сім`ї було сплачено пайовий внесок у розмірі 43 261 000 купоно-карбованіців й 216 грн., що підтверджується довідкою ЖБК «Хімік-20» від 16.01.2019 року. Вважає, що вказана квартира набута у спільну власність сім`ї у складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (неї) шляхом повної сплати у 1997 році пайових внесків, а тому за нею має бути визнано право власності на 1/3 частину квазаної квартири, оскільки її право на частку у такому майні відповідачем не визнається, адже 13.03.2019 року [PERSON] зареєстровано право власності на вказану квартиру одноособово за ним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , діючий на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 23.11.2020 року (а.с. 140), позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , діючий на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 25.05.2021 року (а.с. 95), позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні, зважаючи на їх необґрунтованість, а також недоведеність позивачем належними й допустимими доказами про прийняття позивачкою участі з відповідачем у придбанні квартири, її членство у ЖБК тощо, невірно визначеної позивачем особи відповідача з огляду на те, що спірна квартира 17.02.2021 року, тобто станом на час розгляду справи, позивачем на підставі договору купілі-продажу відчужена. Відповідачем подано до суду відзив на позов від 07.06.2021 року (а.с.101-107, 108-121), доводи якого зводяться до вказаних висновків. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення погодженням сторін. Справа розглядалась за правилом загального позовного провадження із проведеним підготовчив судовим засіданням 04.04.2023 року за участі сторін (а.с.165-171, 172). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Судом встановлено, що ордер № 101822 серії Ж виданий 05.05.1994 року на житлове приміщення в будинку ЖБК члену ЖБК [PERSON] на сім`ю із трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка), на право зайняття житлового приміщення житловою площею 28, 76 кв м, яка складається із двух кімнат, в квартирі [ADDRESS] (а.с. 16). Позивач вважає, що вказана квартира набута у спільну власність сім`ї у складі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] шляхом повної сплати у 1997 році пайових внесків, а тому за нею має бути визнано право власності на 1/3 частину квазаної квартири, оскільки її право на частку у такому майні відповідачем не визнається, адже 13.03.2019 року [PERSON] зареєстровано право власності навказану квартиру одноособово. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] 13.03.2019 року зареєстровано за [PERSON] на підставі довідки про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, серія та номер: 11, виданий 12.03.2019 ЖБК «Хімік-20», відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.04.2019 року (а.с.14). Вказана реєстраційна дія державного реєстратора (реєстрація права власності квартири на [PERSON] ) позивачем не оскаржується, що вказує на невірно обраний спосіб захисту порушеного права. Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права а саме - визнання права власності на частку майна (квартири), з урахуванням встановленої обставини зареєстрованого 13.03.2019 року права власності на квартиру, не відновить права позивача. Засіб захисту, що визначається ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має бути «ефективним» як у законі, так й на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (&75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєва проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)). Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. Однак, такий спосіб захисту, як встановленя факту не проживання особи відповідача із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не сприяє ефективному відновленню порушеного (невизнаного) права. Право визначення способу захисту порушеного покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем способу захисту порушеного. З-поміж іншого, позивачем не доведено належними та допустими доказами її участі у спільному придбанні квартири, що вказує не недоведенусть вимоги. А відповідно до інформації з указаного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 03.05.2023 року, право власності на вказану квартиру 17.02.2021 року зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.2021 року, посвідченим приватним нотаріусам Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О. Тобто, станом на час розгляду цієї прави, власником вказаної квартири є [PERSON] , що вказує на те, що позивачем не вірно визначена особа відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України), й, зважаючи на спірні правовідносини, склад їх учасників, в межах підготовчого судового засідання, оскільки справа розгладається у порядку загального позовного провадження, з`ясовував питання щодо належної особи відповідача, правильності обраного способу захисту порушеного права. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2 ст. 51 ЦПК України). На підставі вимог ст. 51 ЦПК України, суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Враховуючи той фактор, що позивачем пред"явлено позов до неналежного відповідача, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про відмову у задоволенні такого позову. Позов, пред"явлений позивачем до неналежного відповідача, підлягає відмові у його задоволенні. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судови збір покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На пілставі вищевикладеного, п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України,

Outcome: dismissed