Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

В жовтні 2020р. позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-3 т. 1) до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд: - стягнути солідарно з відповідачів на свою користь суму заборгованості за кредитним договором № К2UVGK00000010 від 29 грудня 2006р. (далі по тексту - кредитний договір) станом на 02 вересня 2020р. у розмірі 531657,04 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 29 грудня 2006р. між позивачем та відповідачкою було укладено кредитний договір на суму 329424,0 дол. США на термін до 29 грудня 2026р. Відповідачка [PERSON] порушила умови кредитного договору, не повертає отриманий кредит своєчасно, не сплачувала кошти (відсотки) за користування ним в повному обсязі. В зв`язку з чим відповідачка має заборгованість у вищезазначеному розмірі. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 29 грудня 2006р. між позивачем та відповідачем було укладено договір поруки № К2UVGK00000010 (далі по тексту - договір поруки). Оскільки за умовами договору поруки боржник та поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 531657,04 грн. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2020р. матеріали цивільної справи передані за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 20 січня 2021р. на адресу суду надійшов відзив відповідачки на позов (а.с. 99-100 т. 1), в якому відповідачка проти позову заперечила, зазначивши, що розрахунок суми заборгованості за кредитним договором є невірним, оскільки кредитором не враховано несправедливі умови кредитного договору, в частині встановлення винагороди за надання фінансового інструменту. Крім того, на думку сторони відповідача, в силу положень ст. 559 ЦК України мало місце припинення поруки, внаслідок укладення додаткових угод до кредитного договору, у зв`язку з чим на думку сторони відповідача була збільшена від повільність поручителя. 26 січня 2021р. на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява від відповідачки (а.с. 64-68 т. 1), в якій сторона просила суд: - визнати недійсним умови п. 1.1 кредитного договору щодо сплати позичальником ( [PERSON] ) на користь АТ КБ «ПриватБанк» винагороди за надання фінансового інструменту щомісячно в період сплати кредиту в розмірі 0,33 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. На думку позивачки за зустрічним позовом, зазначений пункт кредитного договору є недійсним, в силу положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 203, 215 ЦК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2021р. прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] і об`єднано її в одне провадження з первісним позовом. 26 лютого 2021р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив на первісний позов (а.с. 106-110 т. 1), в якому первісний позивач, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наголошуючи, що доводи відповідачки за первісним позовом, викладені у відзиві є безпідставні та необґрунтовані, оскільки при поданні зустрічного позову, остання недобросовісно користується своїми процесуальними правами. Також на думку первісного позивача, твердження відповідачки про припинення поруки є безпідставними, оскільки нею не надано жодного доказу на підтвердження обставин збільшення відповідальності поручителя, внаслідок укладення додаткових угод до кредитного договору. 16 квітня 2021р. на адресу суду надійшла уточнена редакція первісного позову (а.с. 1-3 т.2), в якій позивач просив суд: - стягнути солідарно з відповідачів на користь первісного позивача суму заборгованості за кредитним договором, яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 3935510,25 грн. 31 травня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на зустрічний позов (а.с. 27-29 т. 2), в якому відповідач за зустрічним позовом заперечив, зазначивши, що при укладенні оспорюваного кредитного договору, сторони досягли всіх істотних умов, при цьому після укладення цього правочину, позивачка за зустрічним позовом, як боржник тривалий час виконували свої зобов`язання за кредитним договором. Також сторона відповідача за зустрічним позовом, звертала увагу суду, що банком як кредитором не заявлено вимог про стягнення відповідної комісії, а тому заперечення боржника щодо невірного розрахунку є помилковими. Також стороною відповідача за зустрічним позовом було подано до суду заяву, в порядку ст. 267 ЦК України (а.с. 30, 31 т. 2). 08 червня 2021р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов (а.с. 40, 41 т.2), в яких позивачка за зустрічним позовом, просила суд задовольнити зустрічні позовні вимоги, наголошуючи, що нею з 20 червня 2007р. по 16 вересня 2016р. сплачувалась комісія на користь банку, чого останній не спростував. Як і не було надано стороною відповідача за зустрічним позовом доказів правомірності нарахування цієї комісії. 21 липня 2021р. на адресу суду надійшли заперечення відповідача за зустрічним позовом на відповідь на відзив (а.с. 45-47 т.2), в яких банк наголошував, що нарахування відповідної комісії є правомірним, при цьому сторона звертала увагу суду, що в подальшому між сторонами були укладені додаткові угоди до кредитного договору, в яких вони визначали суму заборгованості, в тому числі і за тілом кредиту. Також сторона відповідача за зустрічним позовом наголошувала на положеннях ст. ст. 257, 267 ЦК України. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021р. прийнято до розгляду уточнену позовну заяву. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2022р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання 26 квітня 2023р. сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, представниками первісного позивача, відповідачки були подані на адресу суд заяви про розгляд справи у їх відсутність, відповідач поважності причин неявки не повідомив. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний і зустрічний позови не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 29 грудня 2006р. між первісним позивачем та відповідачкою було укладено кредитний договір, згідно п. 1.1. якого банк зобов`язується надати позичальниці (відповідачка за первісним позовом) кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 29 грудня 2006р. по 29 грудня 2026р. включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 270000,0 дол. США на наступні цілі: [ADDRESS] , а також у розмірі 59424,0 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмір 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,33 % від суми виданого кредиту, відсотки дострокове погашення кредиту, згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з «20» по «25» число кожного місяця (а.с. 13, 14 т. 1). 29 червня 2016р. між банком та позичальницею було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору (а.с 15-17 т. 1), відповідно до якої сторони зменшили суму заборгованості, що виникла у період з 29 грудня 2006р. по 29 червня 2016р. на 36904,87 дол. США, а саме відсотки - 30651,47 дол. США, комісія - 2673,0 дол. США, пеня у розмірі 3580,4 дол. США. 15 серпня 2016р. між банком та позичальницею було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору (а.с. 18-21 т. 1), відповідно до якої сторони визначили, що станом на 15 серпня 2016р. сума заборгованості за кредитним договором становить 249591,55 дол. США, при цьому сторонами змінюється валюта зобов`язання з долару США на гривню України за курсом 25,044197 грн. за 1,0 долар США, у зв`язку з чим заборгованість позичальниці становить 6250819,95 грн. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 29 грудня 2006р. між первісним позивачем та відповідачем за первісним позовом було укладено договір поруки (а.с. 21 т.1). Відповідно до п. 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Звертаючись до суду з первісним позовом, банк зазначив, що відповідачі, як боржник та поручитель зобов`язання за кредитним договором не виконують, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яку вони зобов`язані солідарно погасити. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність порушення його прав та законних інтересів, а суд має - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Звертаючись до суду, з первісним позовом, в редакції від 05 квітня 2021р. (а.с. 1-3 т. 2), банк, як первісний позивач обґрунтовував свої позовні вимоги розрахунками заборгованості за кредитним договором (а.с. 4-9 т. 2). В судовому засіданні 14 вересня 2022р. представник банку не міг пояснити суду, ким було складено та підписано вищезазначені розрахунки заборгованості за кредитним договором, в яких міститься лише посилання на: «Представник АТ КБ «ПриватБанк» без зазначення, прізвища, ім`я по-батькові та відповідної посади, при цьому підпис від імені цієї особи не співпадає з особистим підписом адвоката Єрмолова Є.М., як уповноваженого представника банку. Крім того, зазначені розрахунки не завірені відповідною печаткою банку. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною первісного позивача не було подана до суду виписку по рахунку, з метою можливості перевірити суду поданий банком розрахунок. Виписка по рахунку, яка подавалась банком до відповіді на відзив на первісний позов в попередній редакції (а.с. 11-219 т.1) не містить відомостей щодо заборгованості саме за тілом кредиту. Як і не було подано первісним позивачем, як кредитором відомостей про отримання позичальницею грошових коштів в кредит, в порядку визначеному умовами кредитного договору, через касу банку (готівкою). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, провадження № 14-652цс18, викладено правовий висновок про те, що всебічність та повнота розгляду справи передбачає з`ясування усіх юридично-значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежності. У висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень зазначено, що мотиви прийняття рішення повинні бути узгодженими, зрозумілими, недвозначними й несуперечливими. Вони повинні давати можливість читачеві простежити логіку мотивації, яка привела суддю до ухвалення рішення. Умотивованість повинна засвідчувати дотримання суддею принципів, сформульованих Європейським судом з прав людини (а саме повага до права на захист та на справедливий суд). Коли проміжні рішення стосуються індивідуальних свобод (наприклад, дозвіл на арешт) або можуть вплинути на права осіб чи на їхнє майно (наприклад, тимчасова опіка над дитиною або превентивне накладення арешту на нерухоме майно чи на банківські рахунки), потрібен належний виклад мотивів подібного рішення. Якість судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. У викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін, тобто на кожен окремий пункт вимог та на аргументи захисту. Це важливий запобіжник, оскільки він дає можливість сторонам переконатися у тому, що їхні доводи були досліджені, а отже, суддя взяв їх до уваги (пункти 34, 38). Таким чином, суд вважає, що первісний позивач, в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, ст. 129 Конституції України не надав до суду належних і допустимих доказів на обгрунтування заявлених первісних позовних вимог, в останній редакції, а тому вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягає задоволенню. Щодо зустрічного позову, то він також не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частин 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно з частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до положення договорів, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. За змістом наведених ст. ст. 11, 18 цього Закону України до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно з абз. 2 частини 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин 1-3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною 1, 2 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. З огляду на зазначене, положення пункту 1.1 спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку винагороди щомісяця в період сплати у розмірі 0,33 % від суми виданого кредиту є нікчемними з вищенаведених підстав. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам. Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт 1 частини 2 ст. 16 ЦК України) або застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018р. у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019р. у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019р. у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною умови кредитного договору в п. 1.1. про сплату позичальником на користь банку винагороди щомісяця в період сплати у розмірі 0,33 % від суми виданого кредиту належить відмовити саме з цих підстав, враховуючи правові позиції Верховного Суду наведені в постанові від 12 лютого 2020р. по справі № 302/946/17. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову по суті, суд не вбачає правових підстав для застосування строків позовної давності, про вжиття яких просив відповідач за зустрічним позовом.

Outcome: dismissed