Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого на підставі ордеру про надання правничої допомоги діє адвокат Малькевич Н.В., звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування вимог вказав, що з 05.10.2010 року по 03.10.2022 року він перебував у трудових відносинах з ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля», де працював електрослюсарем підземним з повним робочим днем в шахті. Наказом №135к від 03.10.2022 його було звільнено з роботи за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні з роботи відповідач не провів з ним остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість з заробітної плати в розмірі 26308,22 грн., до складу якої входить нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 16242,35 грн. та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 10065,87 грн. 19.03.2023 року він звернувся до відповідача з заявою, направленою на його електронну пошту, про здійснення з ним розрахунку. Так як відповідач заборгованість з заробітної плати йому не сплатив і остаточного розрахунку з ним не провів, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборговану йому заробітну плату в розмірі 26308,22 грн. Крім цього, в порядку ст.117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з наступного дня після звернення до відповідача з вимогою про здійснення розрахунку, тобто з 20.03.2023 по день ухвалення судом рішення, виходячи з його середньоденного заробітку 1467,08 грн. У відзиві на позов відповідач, не заперечуючи факту трудових відносин між ним та позивачем, зазначає, що відповідач був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України 03.10.2022 року. Згідно довідки про нараховану та сплачену заробітну плату №49/03 від 23.03.2022 сума заборгованості із заробітної плати позивача складає 16242,35 грн. Причиною не проведення своєчасного розрахунку з позивачем стало складне фінансове становище підприємства та військова агресія російської федерації проти України. До того ж, ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля», на якому працював позивач, знаходиться в районі ведення воєнних (бойових) дій, що змусило частину працівників евакуюватися в більш безпечні регіони, а обсяг видобутку вугілля у зв`язку з цим зменшився. Сприяли цьому і перебої з електропостачанням, спричинені руйнуванням енергетичної інфраструктури внаслідок збройної агресії російської федерації проти України. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, а 28.02.2022 у зв`язку з введенням в країні воєнного стану Торгово-промислова палата України своїм листом засвідчила настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що на думку представника відповідача звільняє роботодавця від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань. Вказуючи на те, що затримка розрахунку викликана обставинами непереборної сили (бойовими діями), представник відповідача вважає, що вини підприємства у цьому немає. Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, зазначає, що згідно табелю обліку в день свого звільнення позивач не працював, тому заборгованість з заробітної плати має бути сплачена йому не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Вимога про розрахунок позивачем була вперше пред`явлена 19.03.2023 року. Оскільки ця письмова вимога була направлена на адресу підприємства разом з адвокатським запитом, роботодавець не розцінив її як особисте звернення і не взяв до уваги. Тому в задоволенні як позовних вимог щодо стягнення заборгованості з заробітної плати, так і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просить повністю відмовити. При цьому при вирішення питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні представник відповідача просить врахувати принцип пропорційності та співмірності між заявленими вимогами і фактичною сумою боргу та врахувати висновки Верховного Суду в частині можливості зменшення судом розміру відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України. Розгляд справи здійснюється у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін на підставі наданих суду доказів. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін сторони не заявили. Встановивши характер спірних правовідносин та дослідивши надані суду докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 05.07.2010 по 03.10.2022 перебував у трудових стосунках з ДП «Селидіввугілля», працюючи в ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» електрослюсарем підземним 5 розряду з повним робочим днем в шахті. 03.10.2022 він був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується записами в його трудовій книжці (а.с.9). Згідно табелю обліку використання робочого часу по дільниці ПР-3, в день звільнення позивач не працював. Згідно довідки ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» від 23.03.2023 року, на час його звільнення заборгованість з заробітної плати становила 16242,35 грн., з яких 6176,48 грн. заробітна плата за вересень 2022 року і 10065,87 грн. компенсація за невикористану відпустку (а.с.5). Середньоденний заробіток позивача, згідно зазначеної довідки, становить 1467,08 грн. Згідно ст.43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються нормами трудового законодавства. \~ \~ \~ \~ Частиною першою ст. 47 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ від 01.07.2022 визначено, що у день звільнення роботодавець зобов`язаний видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець відповідно до частини другої зазначеної статті у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація відповідно до ст.117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Як встановлено судом на підставі досліджених доказів, вимоги законодавства щодо повного розрахунку з позивачем при його звільненні відповідачем не виконано. Доказів на підтвердження виконання роботодавцем вимог ч.1 ст.47 КЗпП, зокрема надання звільненому працівникові письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні, суду не надано. Як вбачається з направленої на електронну адресу відповідача заяви позивача, з вимогою про проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні він звернувся 19.03.2023, чого відповідач не заперечує. Довідкою відповідача №49/03 від 23.03.2023 підтверджується, що станом на час звільнення позивачу не виплачено заробітну плату за вересень 2022 року в розмірі 6176,48 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10065,87 грн. Загалом сума заборгованих позивачу виплат без урахування обов`язкових податків і зборів складає 16242,35 грн. і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Доводи позивача про те, що його заборгованість з заробітної плати становить 26308,22 грн., а не 16242,35 грн., є безпідставними, так як не грунтуються на наданих ним суду доказах. Вирішуючи вимогу позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує наступне. Як встановлено судом і підтверджено відповідачем у відзиві, у порушення вимог ст.116 КЗпП України остаточного розрахунку з позивачем не було проведено ні у день звільнення, ні після його письмового звернення від 19.03.2023, ні після звернення до суду. Отже, кількість робочих днів після звернення позивача з вимогою про остаточний розрахунок, а саме з 20.03.2023 по день ухвалення рішення суду, за які позивачу затримано виплату заробітної плати при звільненні, становить 33 дні. Загальна сума компенсації за час затримки розрахунку складає 48413,64 грн. (1467,08 грн. х 33 дні), що втричі більше заборгованої позивачу суми. Згідно рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012), одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею. Так як оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. \~ \~ \~ \~Беручи до уваги неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, характером цієї заборгованості суд вважає за можливе задля досягнення справедливого балансу між захистом прав працівника і додержанням принципів справедливості, а також співмірності у трудових відносинах, зменшити розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасне проведення з ним остаточного розрахунку до 20\~000 грн. \~ \~ \~ \~Доводи відповідача щодо звільнення роботодавця від відповідальності перед працівником за затримку належних працівникові сум суд вважає неспроможними. \~ \~ \~ \~Так, згідно ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26.10.2022 у справі № 905/857/10 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку непереборної сили, а також, дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. \~ \~ \~ \~Отже, підтвердженням існування обставин непереборної сили на підприємстві є\~сертифікат, виданий торгово-промисловою палатою у порядку та на підставі ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Лист торгово-промислової палати від 28.02.2022 року, на який посилається відповідач, не підтверджує наявність вказаних форс-мажорних обставин на ДП «Селидіввугілля» та звільнення відповідача від відповідальності перед працівником за затримку виплат належних працівникові сум. Крім цього, посилаючись у відзиві на зменшення обсягів виробництва та погіршення фінансового стану підприємства, жодного доказу на підтвердження вказаних обставин відповідачем суду не надано. \~ \~ \~ \~Згідно з правилами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Оскільки відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що порушення по невиплаті усіх необхідних сум заробітної плати при звільненні позивача сталося внаслідок настання обставин непереборної сили (форс-мажору ведення на території, де знаходиться роботодавець, воєнних дій), то, відповідно, він, як роботодавець, не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. \~ \~ \~ \~Вирішуючи питання судового збору, суд вважає за необхідне у зв`язку з тим, що позивач за позовними вимогами про стягнення заробітної плати на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений, покласти їх на відповідача, стягнувши з нього на користь держави 666,83 грн. пропорційно задоволеним вимогам, а судовий збір, пов`язаний з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, пропорційно задоволеним вимогам підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 443,64 грн.

Outcome: partial