Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

Позивач 01.02.2023 звернувся до суду із вказаною заявою, за змістом якої просить розірвати шлюб, укладений між сторонами у справі, зареєстрований 01.04.2020 Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №199, та визначити місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] із ним. За змістом позову 01.04.2020 між сторонами зареєстровано шлюб. Сторони мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , яка мешкає із батьком. З грудня 2022 року спільні відносини між сторонами фактично припинились, вони разом не проживають, спільне господарство не ведуть, до чого призвели непорозуміння між подружжям та втрата почуттів любові й поваги. Позивач зазначає також, що збереження сім`ї неможливе та суперечить його інтересам, оскільки спроби налагодити стосунки виявились невдалими. Майновий спір між сторонами відсутній. Стосовно доньки позивач вказує, що вона мешкає із ним вдвох з часу, коли сторони почали проживати окремо один від одного, відповідно, перебуває на його утриманні. [PERSON] піклується про її розвиток. Для виховання дитини створені належні побутові умови, вона забезпечена всім необхідним для належного розвитку. З приводу реєстрації дитини за місцем проживання між сторонами питання залишилось неузгодженим, оскільки матір (відповідачка) мешкає в іншому місці, а саме, м.Токмак Пологівського району Запорізької області, що перебуває під тимчасовою окупацією російських військ. З підстав, передбачених ст. 105, 110, 112, 154, 160, 161 СК України, ст.8 ЗУ «Про охорону дитину», ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», позивач просить задовольнити позов. Ухвалою судді від 14.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Визначено відповідачці 15-денний строк із дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву та права на пред`явлення зустрічного позову. Роз`яснено, що у разі ненадання відповідачкою відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Крім того, постановлено виклик відповідачки у справі здійснити через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Ухвалою суду від 06.03.2023 клопотання представника позивача адвоката Мітіної І.В. про витребування доказів задоволено. В порядку витребування доказів зобов`язано орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району надати висновок щодо доцільності визначення місця проживання з одним з батьків малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою його реєстрації: [ADDRESS] . В порядку витребування доказів також зобов`язано Міністерство соціальної політики України надати з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб до суду інформацію стосовно взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи відповідачки [PERSON] . В разі підтвердження зазначеної інформації за змістом ухвали необхідно надати відомості стосовно актуальної адреси фактичного місця проживання вказаної особи відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Оголошено перерву в підготовчому засіданні внаслідок необхідності витребування нових (додаткових) доказів. Ухвалою суду від 14.04.2023 відмовлено у прийнятті визнання відповідачкою [PERSON] позову і продовжено розгляд справи. Клопотання про заміну третьої особи задоволено. Замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору службу у справах дітей Запорізької міської ради по Шевченківському району на районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування. Закрито підготовче провадження у справі. Призначено цивільну справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було за відсутності відповідних клопотань. Зустрічної позовної заяви не подано. Сторони та третя особа в судове засідання не з`явились. Представник позивача адвокат Мітіна І.В. відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України подала до суду заяву за вх.№ від 11.05.2023 про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду повідомлялась відповідно до ч.1 ст.128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що підтверджено відповідними доказами у справі. Про причини своєї неявки відповідачка суд не повідомила, не скористалась своїм правом, передбаченим ч.1 ст.191 ЦПК України, до матеріалів справи відзиву на позовну заяву не подала. Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Також суд враховує, що 07.04.2023 [PERSON] подала до суду заяву, за змістом якої зазначає, що проти заявленого позову не заперечує, просить розглядати справу за її відсутності. Проте, суд за результатами підготовчого провадження не прийняв вказану заяву відповідачки про визнання позову у зв`язку з тим, що у своїй заяві [PERSON] не зазначила, чи зрозумілі їй наслідки вчинення відповідної процесуальної дії. Третя особа через представника М.Шовкопляс, яка діє на підставі довіреності від 27.12.2022, скерувала до суду заяву, згідно з якою у зв`язку із службовою завантаженістю просить розглянути справу за відсутності представника, із врахуванням інтересів дитини, висновку районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району від 10.05.2023 №22.03/01-34-427. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку сторони позивача та третьої особи, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що вона підлягає задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. Судом згідно з копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), встановлено, що 01.04.2020 між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис №199. Майновий спір між подружжям відсутній. Сторони припинили спільне проживання з грудня 2022 року, заходи примирення виявились нерезультативними. Сторони мають спільну дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , уродженку м.Запоріжжя, актовий запис №356 від 12.06.2020, що видно з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Дніпровським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 12.06.2020. Згідно з витягом з реєстру територіальної громади ДП «Дія» №2023/000559856 від 23.01.2023 за даними Запорізької територіальної громади, позивач [PERSON] з 23.01.2023 зареєстрований за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Вказані відомості також підтверджені відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м.Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи на електронний запит суду від 03.02.2023. За даними акта від 24.01.2023, складеного комісією ТОВ «Керуюча компанія «Мрія», за участі мешканців будинку [ADDRESS] мешкають [PERSON] та [PERSON] з березня 2020 року. За даними висновку районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району від 10.02.2023 про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , районна адміністрація розглянула зазначене питання на комісії з питань захисту прав дітей при районній адміністрації (протокол від 04.05.2023 №13). Батька [PERSON] запрошено та заслухано на засіданні комісії. Він повідомив, що матір (відповідачка) мешкає на окупованій території, а саме у м.Токмак Запорізької області, з донькою спілкується, іноді відвідує у м.Запоріжжі. За висновками за результатами обстеження умов проживання позивача із дитиною, житло складається з однієї кімнати, коридору, кухні, сумісного санвузла. Умови проживання добрі. Необхідна техніка та меблі у наявності. Дитина мешкає у кімнаті разом із батьком. У наявності окреме ліжко, багато дитячих іграшок, шафа із одягом, необхідні меблі для розвитку дитини. Із врахуванням заяви відповідачки про визнання позову, як зазначено у висновку, а також із посиланням на ст. 161 СК України, п.72 постанови КМУ від 29.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», враховуючи рекомендації комісії, районна адміністрація ЗМР по Шевченківському району, як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] разом із батьком [PERSON] . Зазначений вище акт обстеження умов проживання від 03.02.2023 наявний у матеріалах справи та досліджений судом, відповідає загальним положенням про докази й не викликає у суду розумних сумнівів щодо об`єктивності наведених у ньому відомостей. За даними акта стосунки у родині добрі, конфліктів батько із донькою не мають, батьком створені належні умови для навчання, проживання та розвитку, відпочинку дитини. Акт складений головними спеціалістами відділу по Шевченківському району служби у справах дітей ЗМР, погоджений начальником відділу О.І. Кисельовою. Задовольняючи позов в повному обсязі, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Право на захист цивільних прав та інтересів, а також способи захисту визначені ст.15,16 ЦК України. За приписами ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За нормою ч.3 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. За змістом ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.. За наявності законних підстав, судом встановлено, що позов в цій частині підлягає задоволенню, оскільки збереження сім`ї суперечить інтересам позивача, вжиття заходів щодо примирення подружжя відповідно до ст.111 СК України суд не вважає за потрібне. Стосовно вимоги про визначення місця проживання дитини із батьком, суд виходить з такого. Відповідно до положень ч.1 ст.3, ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої ВРУ 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ч.1,2 ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Крім того, відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За положеннями ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. За нормою ст.8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, відповідно до правових висновків, здійснених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі 402/428/16-ц, пр. №14-327цс18: незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням думки дитини та висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання малолітнього з батьком найкраще забезпечить інтереси дитини. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі №6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Крім того, у постанові Верховного Суду від 3 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц, пр. № 61-13272св18 наведений висновок, відповідно до якого місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. При цьому, у статтях 8,9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи. Згідно із частинами першою - п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV«Про міжнародні договори України» міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «;ратифікація», «;прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Таким чином законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Крім того, суд зауважує, що відповідно до ч. 1,2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Враховуючи вік малолітньої [PERSON] , можливості її особистої присутності під час розгляду питання про її місце проживання судом не встановлено. Лише з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Суд наголошує, що лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. З цього часу воєнний стан не припинявся та не скасовувався відповідно до ст.7 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Востаннє відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2915-IX від 07.02.2023, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Суд наголошує, що згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України відноситься вся територія Токмацької міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області. Тобто, визначення місця проживання дитини разом із матір`ю вочевидь є небезпечним із врахуванням її перебування на тимчасово окупованій території України. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). На підставі наведеного, враховуючи наведене, проаналізовані належні, достатні та допустимі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, що надані суду, акт щодо умов проживання житини та висновок щодо визначення місця проживання, підготовлений третьою особою, участь якої є обов`язковою за нормою ч.4 ст.19 СК України під час здійснення судового провадження у справах даної категорії, суд за результатами розгляду справи дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення й другої позовної вимоги, а саме шляхом визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом із батьком [PERSON] за місцем його проживання. Суд, задовольняючи позов в ційн частині, наголошує, що визначення місця проживання дитини із батьком не є перешкодою для подальшого спілкування матері (відповідачки) та доньки, що сприятиме повноцінному розвитку дитини та відповідає якнайкращим її інтересам. Статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідних клопотань відповідачкою у справі не заявлено. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, на відповідачку слід покласти судові витрати у вигляді оплати судового збору у сумі 2 147,20 гривень, що підлягає стягненню на користь позивача, який сплатив вказану суму за пред`явлення позову до суду за розгляд двох позовних вимог немайнового характеру. На виконання ч.7 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» №2398VІ від 01.07.2010, ч.2 ст.115 СК України, копію рішення суду, яке набрало законної сили, необхідно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Outcome: approved