Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до Департаменту центру надання адміністративних послуг у місті Луцьку Луцької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про зобов`язання вчинити дії. Позов обґрунтовує тим, що його зареєстроване місце проживання - [ADDRESS] , однак з 2008 року фактично проживає з сім`єю у [ADDRESS] . В 2008 році він зареєстрував шлюб з [PERSON] , від шлюбу народилось двоє дітей. Його дружина померла [INFO] . Квартира, якій вони з сім`єю проживали належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] . На даний час єдиними спадкоємцями майна - квартири у [ADDRESS] є діти позивача позивача - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На даний час відбувається процедура оформлення документів про право власності на спадкове майно. Він фактично проживає з дітьми, незважаючи на те, що зареєстрований за іншою адресою. Самостійно змінити та оформити своє місце реєстрації він не взмозі, тому змушений звернутись з позовом до суду. Повідомляє про те, що як військозобов`язаний [INFO] знятий з військового обліку військовозобов`язаних [INFO] та цього ж дня взятий на військовий облік військогозобов`язаних [INFO] . При зверненні до Департаменту ЦНАП у місті Луцьку ЛМР для належного оформлення місця свого проживання та реєстрації йому було відмовлено. Підставою було те, що відповідно до п.11 Порядку декларування та реємтрації місця пролживання ( перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, у разі коли особа не є власником(співвласником) житла, за адресою якого декларується місце її проживання, декларування місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла. Враховуючи ту обставину, що на даний час власники житла померли, а спадкоємці після їх смерті - неповнолітні діти не оформили своїх спадкових прав, він є законним представником неповнолітніх дітей, змушений звернутись до суду за захистом свої прав. Враховуючи викладене, просить зобов`язати Департамент центру надання адміністративних послуг у місті Луцьку Луцької міської ради провести реєстрацію місця проживання та внести до реєстру територіалньої громади відомості про зареєстроване місце проживання та включити в реєстр територіальної громади інформацію про задеклароване місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 15 листопада 2022 року від позивача надійшла заява про зміну предмета позову та заміну неналежного відповідача. Зміючи предмет позову, позивач виклав прохальну частину позовної заяви в іншій редакції та просив визнати за ним право користування квартирою та право на реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] за місцем реєстрації його неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 листопада 2022 року прийнято до провадження заяву про зміну предмету позову та замінено відповідача Департамент «Цекнтр надання адміністративних послуг у місті Луцьку» Луцької міської ради на належного відповідача виконавчий комітет Луцької міської ради в особі Департаменту Державної реєстрації Луцької міської ради. Позивач в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача направив до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . [INFO] померла матір неповнолітніх дітей - [PERSON] , з якою позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з 14 листопада 2008 року. Місце проживання неповнолітніх дітей зареєстровано за адресою : [ADDRESS] , інших осіб за даною адресою не зареєстровано. Місце проживання позивача [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . З наявних в матеріалах справи документів встановлено, що квартира адресою : [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , спадщину після його смерті - 1/3 частку квартири прийняла [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадщину - 2/3 частин квартри за адресою : [ADDRESS] прийняли та отримали відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом - неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , на випадок своєї смерті залишила заповіт, відповідно до якого належну їй частину квартири за адресою : [ADDRESS] заповіла в рівних частках своїм внукам: [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, єдиними фактичними власниками квартири за адресою: [ADDRESS] є неповнолітні діти позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК Крим або органу місцевого самоврядування, посадових в службових осіб. Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 цієї ж статті встановлено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). При цьому, статтею 157 ЖК України встановлено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу статей 64,65 ЖК наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. За особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні. Із зазначеного слідує висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання. Відповідно до п.3,4 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна. Відповідно до п.п. 11, 12 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання (перебування) особи це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи. Реєстраційна дія це внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи. Порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 4 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»). Відповідно до п. 35 «Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265, для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник), уповноважена особа житла або уповноважена особа спеціалізованої соціальної установи, закладу для бездомних осіб, іншого надавача соціальних послуг з проживанням подає, серед іншого, документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. Судом достовірно встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] тривалий час є постійним місцем проживання [PERSON] , останній, вселився у житлове приміщення у встановленому законом порядку, як член сім`ї власника житла, постійно, на протязі тривалого часу проживав у даному житлі, де зареєстровані його неповнолітні діти, які є напівсиротами у зв`язку з тим, що їх матір [PERSON] померла. Реєстрація місця проживання за різними адресами з неповнолітніми дітьми створює незручності позивачу та є порушенням вимог чинного законодавства Українищодо декларування та реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей. З врахуванням викладеного, суд дійшов переконання, що позивач набув право користування квартирою та право на реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] за місцем реєстрації його неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим, з метою недопущення порушення інтересів неповнолітніх дітей, позов про визнання права користування таким житловим приміщенням та право на реєстрацію місця проживання необхідно задовольнити.

Outcome: approved