Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

У липні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леута І.В., державний реєстратор Гребенюков К.В. Київської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» про визнання недійсним договору, скасування запису про державну реєстрацію, просив: - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14.02.2018 року квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леутою І.В.; - скасувати запис № 24840162 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , здійснений на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Леути І.В. № 39683279 від 14.02.2018 року. В обґрунтування позовних вимог вказав, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.08.2015 року у справі №760/10028/15-ц визнано за [PERSON] право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльову Л.М. провести державну реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру за [PERSON] . Постановою Апеляційного суду м. Києва від 19.07.2018 року у вказаній справі за скаргою [PERSON] рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03.08.2015 року скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено. Під час розгляду скарги [PERSON] судом апеляційної інстанції було встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2011 року у справі № 2-246/11 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу та штрафних санкцій, присуджено до стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суму за договором позики від 09.04.2009 року в розмірі 995 370 грн., суму з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 255 151 грн. 32 коп. та неустойку в розмірі 3 000 000 грн. 00 коп. Під час розгляду вказаної справи ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2010 року було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка згідно з договором дарування від 31.05.2000 року, реєстровий номер №10-2903, належала на праві приватної власності [PERSON] 03.05.2012 року на виконання вказаного судового рішення видано виконавчий лист, за яким постановою від 21.05.2012 року головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № 32605518 та постановою від 25.06.2012 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику - [PERSON] . Однак, позивачу стало відомо, що 24.01.2018 року державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Гребенюковим К.В. на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19.01.2018 року №753/1023/18 були прийняті рішення № 39340288 та № 39340578 щодо державної реєстрації припинення обтяжень нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , накладеного ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2010 року № 2-246/11 та постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ВП № 32605518 від 25.06.2012 року. При цьому, згідно з відповіддю Дарницького районного суду м. Києва від 08.05.2018 року за № 5/277/2018 питання про зняття арешту з нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] не розглядалося. У зв`язку з вказаними обставинами суддею Комаринцевою Л.В. 18.06.2018 року подано до Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції України повідомлення про вчинення кримінального правопорушення. Після вчинення реєстраційних дій щодо зняття арешту з нерухомого майна 14.02.2018 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу [PERSON] продав квартиру [PERSON] , про що прийнято рішення від 14.02.2018 року № 39683279 державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леутою І.В. За таких обставин, позивач вважає, що дії [PERSON] за участю [PERSON] були спрямовані на виведення майна з-під арешту з метою уникнення виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2011 року у справі № 2-246/11. Отже, на думку позивача, вказаний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки укладений з порушенням чинного законодавства України, зокрема, з порушенням ст. 18, 22, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що в свою чергу, створило негативні наслідки для позивача. Крім того, про фіктивність укладеного правочину свідчить також те, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані дві особи: [PERSON] та [PERSON] , які не є родичами колишнього власника квартира [PERSON] та нового власника [PERSON] . Вважає, що оскільки оскаржувані реєстраційні дії були вчинені на підставі договору купівлі-продажу, який є недійсним, то вони підлягають скасуванню. Ухвалою суду від 08.08.2018 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 14.11.2018 року (т. 1 а.с. 110). Ухвалою суду від 08.08.2018 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено (т. 1 а.с. 111). Постановою Київського апеляційного суду від 22.01.2019 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08.08.2018 року скасовано та постановлено нову, якою заяву [PERSON] про забезпечення позову частково задоволено та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Леутою І.В. (к.п. а.с. 196-200). Ухвалою Київського апеляційного суду від 23.09.2019 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08.08.2018 року, повернуто особі, яка її подала (т. 1 а.с. 193-194) Постановою Київського апеляційного суду від 27.01.2020 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] залишено без задоволення. Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08.08.2018 року залишено без змін (т. 2 а.с. 33-35). Ухвалою Київського апеляційного суду від 05.04.2021 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08.08.2018 року повернуто особі, яка її подала (т. 2 а.с. 108-109). Ухвалою Київського апеляційного суду від 31.05.2021 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08.08.2018 року повернуто особі, яка її подала (т. 2 а.с. 120). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2021 року справу передано для розгляду судді Батрин О.В. (т. 2 а.с. 125-126). Ухвалою суду справу прийнято до свого провадження та призначено в підготовче судове засідання на 10.12.2021 року (т. 2 а.с. 128). Ухвалою суду від 14.11.2022 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.02.2023 року (т. 2 а.с. 201). 27.03.2023 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] подав до суду додаткові пояснення, відповідно до яких посилаючись на практику Великої Палати Верховного Суду в рамках справ № 369/11268/16-ц, 646/3972/16-ц, 182/2214/16-ц та Касаційного цивільного суду Верховного Суду в рамках справ № 755/17944/18-ц, 299/396/17, 405/1820/17, вважає, що оскаржуваний договір купівлі-продажу має ознаки фраудаторного правочину, а отже має бути визнаний судом недійсним, оскільки боржник діяв недобросовісно, так як відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Крім того, вказав, що визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу від 14.02.2018 року призведе до відновлення права позивача [PERSON] як стягувача в майбутньому задовольнити свої вимоги шляхом продажу квартири [ADDRESS] . Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Інші учасники справи до судового засідання не з`явились з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у їх відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.08.2015 року у справі № 760//10028/15-ц позов [PERSON] до ТОВ «Траєкторія», [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Л.М., [PERSON] про визнання права власності на квартиру та нежитлове приміщення, зобов`язання вчинити дії, задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльову Л.М. провести державну реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру за [PERSON] . Постановою Апеляційного суду м. Києва від 19.07.2018 року (т. 1 а.с. 20-28) за апеляційною скаргою [PERSON] , рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03.08.2015 року скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено. Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2011 року у справі № 2-246/11 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу та штрафних санкцій, присуджено до стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суму за договором позики від 09.04.2009 року в розмірі 995 370 грн., суму з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 255 151 грн. 32 коп. та неустойку в розмірі 3 000 000 грн. 00 коп. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2010 року у справі № 2-246/11 накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка згідно з договором дарування від 31.05.2000 року, реєстровий номер № 10-2903, належала на праві приватної власності [PERSON] 03.05.2012 року на виконання вказаного судового рішення видано виконавчий лист, за яким постановою від 21.05.2012 року головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП № 32605518; постановою від 25.06.2012 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику - [PERSON] (т. 1 а.с. 34-35, 36-37). Відповідно до листа Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 08.02.2018 року № 1261 (т. 1 а.с. 52) 22.08.2017 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пишним А.В. винесено постанову про повернення виконавчого листа №2-246/11, виданого 03.05.2012 року стягувачу. Встановлено, що під час примусового виконання рішення суду 26.10.2012 року державним виконавцем описано квартиру [ADDRESS] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03.08.2015 року визнано право власності іншої особи на вказану квартиру. Під час проведення виконавчих дій встановлено, що у боржника [PERSON] відсутнє будь-яке інше майно, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості. Відповідно до листа приватного нотаріуса КМНО Шевченко І.Л. від 04.06.2018 року (т. 1 а.с. 39) 24.01.2018 року державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Гребенюковим К.В. на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19.01.2018 року № 753/1023/18 були прийняті рішення за № 39340288 та 39340578 щодо державної реєстрації припинення обтяжень нерухомого майна, а саме, квартири [ADDRESS] , накладеного ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2010 року № 2-246/11 та постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ВП № 32605518 від 25.06.2012 року. Після вчинення реєстраційних дій щодо зняття арешту з нерухомого майна 14.02.2018 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу [PERSON] продав квартиру [PERSON] , про що прийнято рішення від 14.02.2018 р. № 39683279 державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леутою І.В. (т. 1 а.с. 15-17, 18-19) У матеріалах справи міститься відповідь Дарницького районного суду м. Києва від 08.05.2018 року за № 5/277/2018 (т. 1 а.с. 43), відповідно до якої суддею Комаринцевою Л.В. 18.06.2018 року подано до Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції України повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, оскільки ухвала за номером № 753/2013/18 про зняття арешту з нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , нею не виносилася. Рішенням Окружного адміністративного суду у справі № 826/12567/18 позов [PERSON] до державного реєстратора Державного реєстратора Київської філії КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Гребенюкова К.В., КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» про визнання протиправними та скасування рішень задоволено. Визнано протиправними та скасовано рішення № 39340288 та № 39340578 державного реєстратора Київської філії КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Гребенюкова К.В. про припинення державної реєстрації обтяжень нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , проведену на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19.01.2018 року № 753/1023/18 та зобов`язано КП «Реєстрація нерухомості та бізнесу» вчинити дії щодо поновлення записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зареєстрованих відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2010 року № 2-246/11 та постанови від 25.06.2012 року відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження № 32605518. (т. 2 а.с. 189-191). Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовував порушення своїх прав тим, що у зв`язку з відчуженням [PERSON] через [PERSON] належного їй нерухомого майна, за рахунок якого можливе задоволення вимог позивача у ВП №32605518, та відсутністю будь-якого іншого майна, 22.08.2017 року органом стягнення винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу від 14.02.2018 року призведе до повернення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо запису про право власності на вказану квартиру за [PERSON] та поновить право позивача як стягувача на задоволення своїх вимог у виконавчому провадженні шляхом продажу спірного майна. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). У цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій(зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (подібний висновок у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16 (провадження № 61-39814 св18). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19). Кредитор, право вимоги якого виникло пізніше, навіть у разі, якщо його право вимоги «підкорене» умові чи строку, може оспорювати фраудаторні оплатні договори. У фраудаторному оплатному договорі контрагентом боржника може бути інший його кредитор, право вимоги якого виникло раніше. Відповідно в такому разі фраудаторний договір вчинятися боржником для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а його контрагентом (іншим кредитором) - для створення переваг одного кредитора перед іншим, що очевидно нерозумно та відбувається всупереч принципу добросовісності. Враховуючи те, що зміна власника нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] з [PERSON] на [PERSON] відбулася на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03.08.2015 року, скасованого постановою Апеляційного суду м. Києва від 19.07.2018 року та рішення державного реєстратора Гребенюкова К.В. про скасування арешту майна, накладеного на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 20.10.2010 року № 2-246/11, яке було визнано рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.10.2019 року протиправним та скасовано, слід дійти висновку, що в даному випадку [PERSON] , будучи боржником перед позивачем [PERSON] у виконавчому провадженні № 32605518, в період після пред`явлення [PERSON] як стягувачем до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби виконавчого документа, виданого на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2011 року у справі № 2-246/11 вчинила дії, які можна констатувати як зловживання правом з метою уникнення звернення стягнення на майно. Так, матеріали справи не містять і суду під час розгляду справи не було надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання боржником [PERSON] рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2011 року по справі № 2-246/11, де позивач [PERSON] є стягувачем. При цьому, відповідно до листа Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби від 08.02.2018 року № 1261, у боржника [PERSON] відсутнє інше майно за рахунок якого можна звернути стягнення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що встановлені обставини справи дозволяють кваліфікувати як фраудаторний договір купівлі-продажу від 14.02.2018 року квартири [ADDRESS] . Таким чином, договір купівлі-продажу від 14.02.2018 року квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леутою І.В. підлягає визнанню недійсним. Позовні вимоги про скасування запису № 24840162 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків № [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] , здійснений на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Леути Ірини Володимирівни, індексний номер 39683279 від 14.02.2018 року задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Верховний Суд у постановах від 03.08.2022 у справі № 645/3067/19, від 17.08.2022 № 450/441/19, від 22.08.2022 у справі № 597/977/21 вказав, що належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Так, Верховний Суд зауважив, що з 16.01.2020 законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав, як скасування запису про державну реєстрацію права, а отже, спосіб судового захисту шляхом про скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірне нежитлове приміщення не ґрунтується на вимогах закону. За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України сума судового збору у розмірі 750 грн., що пропорційно сумі задоволених позовних вимог, підлягає стягненню з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивача, тобто по 375 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial