Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

У грудні 2022року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати за ним право власності на гараж, що розташований по [ADDRESS] , побудований ним у 2013 році на належній йому на праві власності земельній ділянці. Виготовивши технічну документацію на Гараж, вирішив його узаконити, звернувшись із відповідною заявою до Управління державної інспекції архітектури та містобудування у Житомирській області (далі за текстом Управління ДІАМ), в чому йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю відмітки про можливість надійної та безпечної експлуатації об`єкта. Також відповідачем було відмовлено в проведенні державної реєстрації гаража через відсутність рішення суду про визнання права власності на нього. У зв`язку неможливістю оформити право власності на Гараж в позасудовому порядку, єдиним способом захисту його права на належне оформлення права власності на зазначене нерухоме майно є звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 21.03.2023 до участі у справі було залучено ІІІ особу на стороні відповідача Управління ДІАМ, яке реалізує політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду в Україні. Сторони в судове засідання не прибули, в заяві до суду від 20.02.2023 позивач просив розгляд справи провести без його участі. Представник відповідача в судове засідання повторно не направив свого представника, про дату слухання справи повідомлений вчасно та належним чином, відповідно до вимог розділу І глави 7 ЦПК України. Правом подати відзив на позов не скористався. Представник Управління ДІАМ 02.05.2023 надіслав свої письмові пояснення, в яких зазначив про те, що позивачем не надано результатів експертизи проекту будівництва, як доказу відсутності істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості, а тому вважає, що відсутні умови для визнання права власності. Питання щодо прийняття Гаража в експлуатацію було предметом розгляду в Управлінні ДІАМ, однак декларація про готовність до експлуатації об`єкта була йому повернута на доопрацювання, недоліки він не намагався усунути, а відразу звернувся до суду з даним позовом. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,0045 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва індивідуальних гаражів. Зазначене підтверджується копіями: витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.08.2013; договору про дарування земельної ділянки від 13.08.2013. 04.10.2022 Новоград-Волинським міжміським бюро технічної інвентаризації Житомирської області на ім`я позивача було виготовлено технічний паспорт на Гараж. На підтвердження своїх позовних вимог позивачем було долучено зведений оцінювальний акт вартості Гаража від 04.10.2022; його заява від 26.10.2022 до Управління ДІАМ про прийняття Гаража в експлуатацію; звіт ФОП про проведення технічного обстеження Гаража від 01.11.2022; витяг з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 02.11.2022 про повернення декларації позивачу на доопрацювання; заява до відповідача від 07.11.2022 про проведення державної реєстрації [PERSON] та повідомлення Центру надання адміністративних послуг від 15.11.2022 про неможливість реєстрації [PERSON] та необхідності звернення до суду для визнання права власності. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст.15 ЦК України). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Порядок набуття права власності на новостворене нерухоме майно визначено статтею 331 ЦК України, відповідно до частини другої якої право власності виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі за текстом Закон) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових правна нерухоме майно. Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою №461 Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 (далі за текстом Порядок), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктівз незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації. Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна). Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо:1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості. Як уже зазначалося, спір виник з приводу визнання за позивачем права власності на Гараж, який, у відповідності до положень ст.376 ЦК України, є самочинним. Позивач стверджує, що він позбавлений можливості вирішити це питання у позасудовому порядку у зв`язку із відмовою відповідача в реєстрації права власності на нього. Відповідно до ч.2 ст.5 Закону, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених ст.31 Закону. Частинами 4, 5 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст.31 Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування); прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Виходячи з приписів п.9 Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільвого призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію: збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів; збудовані до 12 березня 2011 року будівлі і споруди сільськогосподарського призначення. Тобто, положеннями вказаного закону передбачена можливість введення в експлуатацію та, відповідно, узаконення самочинно побудованого в період з 05 серпня 1992 року по 09 квітня 2015 року нерухомого майна у позасудовому порядку, а саме шляхом звернення до органу державного архітектурно-будівельного контролю із відповідною заявою, яким приймається рішення за результатами проведення технічного обстеження цього об`єкта. Слід зазначити, що метою функціонального поділу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову є розмежування повноважень між різними органами державної влади та недопущення привласнення повноти державної влади однією з гілок влади. Отже, суд своїм рішенням не може підміняти дії та рішення інших органів державної влади, вчинення яких входить в компетенцію останніх, зокрема, вирішення технічних питань - прийняття в експлуатацію будівель та споруд; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатись винятковим способом захисту права. Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Разом з тим, причиною повернення позивачу декларації була відсутність у технічному паспорті відмітки про можливість надійної та безпечної експлуатації об`єкта, збудованого ним у 2012 році. Окрім того, вид будівництва, зазначений у технічній інвентаризації, не відповідає виду будівництва, зазначеному у декларації про готовність до експлуатації об`єкта. Перебування у власності [PERSON] земельної ділянки, на якій розміщене спірне нерухоме майно; виготовлення технічного паспорта на Гараж, звіту його вартості, обстеження, тощо на переконання суду, є лише результатом комплексу робіт щодо обмірювання уже збудованого об`єкта нерухомого майна з визначення його складу. Надані позивачем документи не є належними та допустимими доказами на підтвердження та доведення законності, відповідності встановленим правилам і вимогам спірного будівництва. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує принцип поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За таких обставин, враховуючи, що докази, наявні у матеріалах справи, не свідчать про зведення спірного гаража з дотриманням будівельних правил, а тому позивачем не доведено обґрунтованість пред`явлених ним позовних вимог. Суд зауважує, що саме по собі посилання на відсутність можливості провести реєстрацію права власності державним реєстратором, без доведення факту порушення, невизнання, оспорювання прав, свобод чи законних інтересів позивача, при вирішенні спору не є підставою для задоволення позовних вимог. Позивач у цій справі порушення своїх прав не довів. На думку суду, метою подання даного позову є не захист права власності, яке не визнається чи оспорюється, а набуття права на спірне майно, що є неприпустимим. Таким чином, позивачем не було надано суду доказів, що ним була дотримана визначена чинним законодавством процедура прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна та порядок проведення державної реєстрації і оформлення права власності на нього, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Слід зазначити, що суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. У цій справі позивач пред`явив позов до Центру надання адміністративних послуг Звягельської міської ради Житомирської області, клопотань про заміну цього відповідача належним чи про залучення до участі у справі іншої особи не заявляв, при тому, що при прийнятті позовної заяви, вона залишалась без руху з тих підстав, що із неї не було зрозуміло, чим порушуються права та законні інтереси позивача відповідачем. Резюмуючи, зазначене також є додатковою підставою для відмови в задоволенні позову, як такого, що пред`явлений до не належного відповідача.

Outcome: dismissed