Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

Сторони перебувають у договірних правовідносинах на підставі договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0522885900:05:001:0021 від 20 січня 2017 року. Строк договору 10 років. Представник позивача адвокат Спесивцев В.В. 04 квітня 2023 року звернувся до суду з цим позовом в інтересах [PERSON] . Предметом позову є договір оренди землі з кадастровим номером 0522885900:05:001:0021, укладений між сторонами 20 січня 2017 року. Підставою для вимоги названо факт володіння позивачем земельною ділянкою на території колишньої Роздолівської сільської ради колишнього Мурованокуриловецького району Вінницької області, факт передачі цієї земельної ділянки в оренду ФГ «Інтер Агро» на підставі відповідного договору строком на десять років та неузгодженість такої істотної умови договору як розмір орендної плати, індексації. Заявляючи, що договір оренди землі не містить істотної умови, яка передбачена в абзаці четвертому ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», що виступає безумовною підставою для визнання його недійсним, представник позивача ставить вимогу про визнання недійсним договору оренди землі від 20 січня 2017 року, укладений між [PERSON] та Фермерським господарством «Інтер Агро» щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,442 га, кадастровий номер 0522885900:05:001:0021, на підставі якого зареєстровано інше речове право (право оренди) за Фермерським господарством «Інтер Агро» (код ЄДРПОУ 39551109) 23 січня 2017 року, номер запису про інше речове право 18853838. Ухвалою від 07 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду Мурованокуриловецьким районним судом та відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а відповідачу встановлено строк в 15 днів з дня вручення ухвали для подання відзиву на позов чи для подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с. 28). Цією ж ухвалою до участі у справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ТОВ «Зернофарт», оскільки земельна ділянка позивача 05 листопада 2020 року передана орендарем у суборенду ТОВ «Зернофарт» строком на 6 років 2 місяці і 15 днів. Копія ухвали про відкриття провадження, копія позовної заяви та додатки до позову відповідачу були вручені 12 квітня 2023 року (а.с. 29), а залученій до участі третій особі 17 квітня 2023 року (а.с. 30). Відзив на позовну заяву, пояснення третьої особи чи клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач і третя особа не подали. Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 275 ЦПК України). За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи. За приписами ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У зв`язку з наведеним вище, суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження, без проведення судового засідання (ч. 13 ст. 7 ЦПК України). За вказаних обставин, за приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Розглянувши справу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення у заявленому об`ємі. Відповідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. Обов`язок доказування відповідно зі статтею 12 ЦПК покладений на сторони у справі. Крім того, відповідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,442 га (кадастровий номер 0522885900:05:001:0021), що стверджується державним актом на право приватної власності на землю (а.с. 11) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 318783443 від 26 грудня 2022 року (а.с. 21-23). Відповідно до вказаної інформації (а.с. 21-23) право власності на земельну ділянку на території Роздолівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області для ведення особистого селянського виробництва площею 2,442 га, кадастровий номер 0522885900:05:001:0021 зареєстровано за [PERSON] 23 січня 2017 року. Також 23 січня 2017 року державний реєстратор Дерун В.Л. за № 18853838 зареєстрував право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0522885900:05:001:0021 (а.с. 22) на підставі договору оренди земельної ділянки без номера від 20 січня 2017 року між [PERSON] та ФГ «Інтер Агро», строком на 10 років. 10 липня 2021 року державним реєстратором Іванівської сільської ради Вінницької області Заремба С.В. за № 42994572 зареєстровано інше речове право право суборенди земельної ділянки з кадастровим номером 0522885900:05:001:0021 на підставі договору суборенди № 2-62 від 05.11.2020 між ФГ «Інтер Агро» та ТОВ «Зернофарт». Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду землі"). Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (ст. 1 Закону України "Про оренду землі" та ч. 1 ст. 93 ЗК України). Статтею 792 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки, наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду землі» об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи, а орендарями - юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою (ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оренду землі»). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). За змістом ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. За приписами частин 1-3 ст. 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Відповідно до пунктів 289.1 та 289.2 ст. 289 Податкового Кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель. Хоча природа як індексації нормативної грошової оцінки, так і індексації орендної плати базується на індексі споживчих цін, обрахованих Державною службою статистики України, проте механізм їх застосування є різними як за правовим змістом так і за суб`єктами застосування. Зокрема, індексація нормативної грошової оцінки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, із застосуванням певної методики (ст. 289 Податкового Кодексу України). Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 03 лютого 2021 року у справі №618/1078/19-ц, від 18 травня 2016 року у справі № 6-325цс16, від 03 грудня 2013 року у справі № 3-34гс13 та від 20 серпня 2013 року у справі № 3-21гс13. Нормативну грошову оцінку земельної ділянки визначено п. 2.2 Договору оренди землі між сторонами від 20 січня 2017 року. Вона становить 62871 гривня 76 копійок. В той же час, відповідно до інформації, що міститься у витязі № НВ-9906937032022 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 29.12.2022 (а.с. 20), нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 0522885900:05:001:0021 становить 34715 гривень 71 копійка. Пунктом 4.1 Договору оренди землі між сторонами від 20 січня 2017 року встановлено, що розмір орендної плати у рік становить 5% від нормативної грошової оцінки. Такий розмір орендної плати відповідає грошовому еквіваленту 3143 гривні 59 копійок від зазначеної у Договорі оренди землі нормативної грошової оцінки, або ж 1735 гривень 79 копійок якщо враховувати нормативну грошову оцінку, зазначену у технічній документації. Позивач стверджує, що орендар здійснював виплату орендної плати у розмірі, що був відмінним від будь-якого наведеного у попередньому абзаці цього рішення, а також відмінним у різні роки. У п. 4.2. Договору оренди землі між сторонами від 20 січня 2017 року встановлено, що обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням її індексації. Як уже зазначалося вище, відповідно до ст. 289 Податкового Кодексу України, індексація розраховується відповідно до нормативної грошової оцінки землі. Однак, здійснення виплати Орендарем різного розміру орендної плати, яка не відповідає умовам договору та нормативній грошовій оцінці, унеможливлює проведення її індексації, визначення її розміру та здійснення відповідної виплати. Відповідно до частин 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, судом встановлено відсутність у змісті Договору оренди землі між сторонами від 20 січня 2017 року такої істотної умови, передбаченої ст. 15 Закону України «Про оренду землі», як розмір орендної плати у грошовому еквіваленті, наявність двох абсолютно різних значень нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Тому такі факти унеможливлюють дотримання порядку обчислення розміру орендної плати, визначеного пунктами 4.1. - 4.5. Договору та вимогами законодавства, зокрема, з урахуванням індексації нормативної грошової оцінки землі, індексу інфляції тощо, які є невід`ємною складовою орендної плати. Така позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 03.02.2021 у справі № 618/1078/19, від 10.04.2019 у справі № 732/1799/17, від 06.03.2019 у справі № 183/262/17. Відсутність в змісті оспорюваного Договору істотних умов (розміру орендної плати, який, виходячи з положень Договору оренди землі між сторонами від 20 січня 2017 року, не відповідає вимогам законодавства) порушує права власника земельної ділянки на отримання орендної плати та є безумовною підставою для визнання недійсним Договору оренди землі між сторонами від 20 січня 2017 року. Такий висновок суду базується, в тому числі, на висновках Верховного Суду, які відображені у постановах: від 30.06.2021 за результатом розгляду справи № 282/180/20, від 12.08.2021 у справі № 282/179/20 та від 28.10.2021 у справі № 282/422/20. Під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати (п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. [PERSON] при зверненні до суду з цим позовом сплатив 1073 гривні 60 копійок судового збору (а.с. 24), його вимога задоволена, а тому судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору підлягають компенсації з відповідача у повному розмірі. Інших доказів судових витрат стороною позивача суду не надано. На підстав викладеного та

Outcome: approved