Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що являється мешканкою квартири [ADDRESS] . Постійно вирішує проблеми побутового характеру, ремонтує дане житло, оплачувала усі комунальні послуги, а також утримує в належному технічному стані частину горища будинку. У процесі судового розгляду позивачка подала заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просить визнати право власності на реконструйовану квартиру. Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15.01.2020 р. визнано за [PERSON] право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] загальною площею 142,0 кв.м. Частка 1/1. 10 липня 2020 року на адресу суду від Львівської місцевої прокуратури №3 поступила заява про скасування вищевказаного рішення, яка мотивована тим, що спірна квартира є самочинним будівництвом (збудованою без відповідного документа, який дає право виконувати роботи, та без належно затвердженого проекту) на земельній ділянці, що належить до комунальної власності м. Львова і не була відведена для цієї мети, самочинна реконструкція якої здійснена шляхом добудови і надбудови із збільшенням загальної площі квартири з 46, 8 м. кв. до 141 кв.м. загальної площі. Крім того, суд не перевірив чи позивач звертався до компетентних органів щодо питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у виріщенні даного питання. Більше того, позивач заявляє позовні вимоги не для визнання права власності, а для набуття. Додатково вказано, що [PERSON] не є добросовісним набувачем спірного майна, а тому підстав для набуття права власності за набувальною давністю в нього не має. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11.11.2020 року скасоване вищевказане рішення суду. В судове засідання позивачка не з`явилася, однак подала заяву про слухання справи у її відсутності, позов із врахуванням уточнених позовних вимогах підтримав повністю та просила їх задовольнити. Представник відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] є багатоквартирним будинком, який перебуває у комунальній власності Львівської міської ради. Згідно наказу департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 23.05.2000 р. будинок [ADDRESS] знятий з балансу місцевих рад. Відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 02 липня 2007 року, виданий Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради співвласниками квартири [ADDRESS] було троє осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , після якої П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою видано 15.06.2010 р. свідоцтво про право на спадщину № 49476979, що підтверджується Витягом зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підстави свідоцтва про право на спадщину) № 47826997 від 23.05.2017р. [INFO] померла [PERSON] , після якої П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою видано 15.11.2016р. свідоцтво про право на спадщину №59808997, що підтверджується Витягом зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підстави свідоцтва про право на спадщину) №47826953 від 23.05.2017р. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки, виданої ЛКП «Навколо базару» від 16.06.2016 року за №2143 у квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] до дня її смерті. Крім того, в матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява [PERSON] щодо надання згоди -дозволу позивачці на реєстрацію місця проживання (прописки) у квартирі [ADDRESS] . Однак, суд звертає увагу на те, що надання згоди на реєстрацію [PERSON] у вищевказаному приміщенні не підтверджує факту самої реєстрації особи в ньому. Відповідно з довідкою із звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами від 14.11.2016 р. №31-1323-0,2-8320/9-16АП встановлено, що відповідно до звітності з кількісного обліку земель, земельна ділянка на [ADDRESS] відноситься до земель м. Львова, що не надані у власність або користування. У відповідності до викопіювання земельної ділянки на [ADDRESS] , топографічне знімання (М 1:500), виданого відділом інженерних споруд, транспорту та геослужби управління архітектури Львівської міської ради 17.11.2016р. реконструкція квартири [ADDRESS] проведене не на червоних лініях. Як зазначає позивачка, з метою покращення житлових умов проживання, нею здійснено розширення площі спірної квартири. Адміністративний шлях первинної приватизації переобладнаної квартири їй пройти не вдалось. На реконструкцію квартири [ADDRESS] мешканцями будинку надана письмова згода. Можливість виникнення права власності за рішення суду ЦК України передбачає у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. (правова позиція Верховного суду України, викладенна в постанові від 07.10.2015 по справі №6-1622цс15). Судом встановлено, що спірна квартира є самочинним будівництвом (збудованою без відповідного документа, який дає право виконувати роботи, та без належно затвердженого проекту). Так, рішенням Львівської міської ради №835 від 09.09.2011 р. затверджено Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, яке регулює процедуру вирішення питань, пов`язаних із самочинним будівництвом на території м. Львова та, з метою визначення можливості збереження самочинного будівництва (реконструйованих) об`єктивних містобудування та архітектури. Земельна ділянка, на якій розташована спірна квартира, належить до комунальної власності м. Львова. Самочинна реконструкція житла здійснена шляхом добудови і надбудови із збільшенням загальної площі квартири з 46, 8 м. кв. до 141 кв.м. загальної площі. Дані факти не заперечуються сторонами. Як також стверджується матеріалами справи, позивачка не є власником чи співвласником цієї квартири та не є у цій квартирі зареєстрованою. Статус самочинного будівництва регламентується статтею 376 ЦК України. Однак, ЦК України регулює відносини суто приватно-правового характеру, а тому ст. 376 згаданого кодексу не можна вважати такою, що регламентує самочинне будівництво вичерпно та всебічно: зазначена стаття регулює лише один з аспектів самочинного будівництва, що пов`язаний з правом власності. Згідно з пп.6 п. „б" ч.1 ст.31 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування належить до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Таким чином, загальною процедурою вирішення справ щодо самочинного будівництва є адміністративна процедура, передбачена відповідними нормативно-правовими актами, а компетентними органами для її здійснення є органи місцевого самоврядування. Як визнається самою позивачкою у поданому нею позові, адміністративна процедура, передбачена чинними нормативно-правовими актами, позивачкою дотриманою не була. Як вбачається зі змісту ч.5 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинне будівництво може бути визнане за особою, що вимагає такого визнання, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що визначають цільове призначення такої земельної ділянки. Такими документами є державні акти на право власності на землю або (відповідно) на право постійного користування землею, видачі яких передує відповідна процедура, яка передбачена чинним земельним законодавством, однак згаданих документів позивачами до суду подано не було (про що вже зазначалося вище), що само по собі виключає застосування до спірних правовідносин ч.5 ст. 376 ЦК України. Крім того, суду не надано підтвердження того, що порушене право позивача було предметом розгляду компетентного державного органу. Суд не повинен заміняти орган, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання. (п.2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13). Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ч. 1 ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Згідно ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні, акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України,суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, суд звертає увагу на те, що позивач не довів порушеного права. Проаналізувавши дані, що знаходяться в матеріалах справи та дослідивши докази у їх сукупності суд приходить до переконання, що обставини на які покликається позивач в уточненій позовній заяві не знайшли своє підтвердження у представлених суду доказах, а тому вимога про визнання права власності на реконструйовану квартиру, не підлягають до задоволення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed