Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, яку обгрунтовує тим, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Зазначена відокремлена частина житлового будинку належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 31.05.2001, виданого виконкомом Стадницької сільської ради, згідно з яким цілий житловий будинок за адресою: [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] 1/3 частки, [PERSON] 1/3 частки, [PERSON] 1/3 частки; свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.2021, виданого державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори Каблучко Ю.В. після смерті [INFO] [PERSON] доньці [PERSON] на 1/6 частку житлового будинку, з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Інша 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] на даний час належить на праві власності [PERSON] , згідно з договором купівлі-продажу частини жилого будинку від 10.01.2002, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В.О., зареєстрованого в реєстрі за № 21, згідно з яким частину будинку було придбано у [PERSON] . Фактично житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] складається з двох відокремлених частин квартир, обладнаний двома окремими входами. Після смерті [INFO] їхнього батька [PERSON] вони з сестрою [PERSON] виділили окремі погосподарські номери по 1/2 частки в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] і проживають окремо, сплачують окремо комунальні послуги, користуються окремими квартирами, мають різні домові книги. Саме у належній їй на праві власності 1/2 частині житлового будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровано місце проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які фактично в будинку взагалі не проживають і не проживали з березня 2010 року, тобто з моменту реєстрації в будинку, їхніх речей в будинку немає, вони ним взагалі не користуються, не сплачують комунальні послуги, не приймають участі в обслуговуванні та ремонті будинку. На даний час вона не має можливості оформити субсидію у зв`язку з реєстрацію відповідачів у належній їй на праві власності 1/2 частині житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Перешкод користуватися житловим будинком відповідачам ніхто не чинить. Перешкоди в користуванні власністю полягають в тому, що в зв`язку з прийняттям 27.04.2018 Кабінетом Міністрів України постанови № 329 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 року № 1022» впроваджено новий порядок надання субсидій. Для оформлення субсидії, відповідно до нового порядку, вона повинна подати нову заяву і декларації, оскільки в її частині будинку зареєстровані непрацюючі відповідачі працездатного віку, в яких відсутні доходи; відповідачі зареєстровані в житловому приміщенні (будинку), але фактично в ньому не проживають (раніше субсидія призначалась на підставі рішення комісії без врахування до складу сім`ї таких осіб). Також для отримання субсидії необхідно надати декларації відповідачів, чого вона не може зробити. Відповідно до нового порядку надання субсидій, довідки або акту, затверджених експлуатуючою організацією, на підтвердження непроживання відповідачів в будинку для надання субсидії недостатньо. Крім того, у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідачів у належній їй на праві власності частині будинку, вона позбавлена можливості розпоряджатися власною частиною будинку незалежно від волі інших осіб. Відповідачі, хоч взагалі ніколи не проживали у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , добровільно не знімаються з реєстрації в ньому, чим чинять їй перешкоди в користуванні власністю, тому їх слід визнати такими, що втратили право користування житлом. Тому вона просить ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме: належною їй на праві власності 1/2 часткою житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 08.08.2022 відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 22.11.2022 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду. Судовий розгляд у даній справі неодноразово відкладався з поважних причин. В судове засідання 26.04.2023 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку. Представник позивача [PERSON] згідно з ордером [PERSON] попередньо через канцелярію суду подала письмову заяву, в якій просить розглянути справу за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача [PERSON] попередньо через електронну пошту суду подала заяву, у якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Також зазначила, що дійсно відповідачі взагалі вже більше року постійно не проживають в 1/2 частині житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Просить справу розглянути за її відсутності. Частиною третьою статті 211\~ЦПК\~України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] неодноразово в судові засідання не з`являлися без поважних причин, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом у встановленому законом порядку. Крім того, інформація щодо розгляду справи міститься на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (веб-адреса сторінки http://vnr.vn.court.gov.ua). Заяв про розгляд справи без участі відповідачів або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачами у запропонований судом строк до суду не подано. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~статті 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 26.04.2023 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши позиції представника позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, викладені у письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від\~17.07.1997\~«Про\~ратифікацію\~Конвенції про\~захист\~прав\~людини і\~основоположних\~свобод\~1950\~року,\~Першого\~протоколу\~та протоколів\~№\~2,\~4,\~7\~та\~11\~Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 31.05.2001, виданого виконкомом Стадницької сільської ради, згідно з яким цілий житловий будинок за адресою: [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] 1/3 частки, [PERSON] 1/3 частки, [PERSON] 1/3 частки (а.с. 8); копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.2021, виданого державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори Каблучко Ю.В. після смерті [INFO] [PERSON] доньці [PERSON] на 1/6 частку житлового будинку, з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9); копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.12.2021 (а.с. 10). З копії архівного витягу від 25.08.2021 № 01-23/406 убачається, що заяви [PERSON] та [PERSON] розглянуто та надано дозвіл відкрити погосподарські номера по 1/2 будинку (а.с. 12). Згідно з копією договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 10.01.2002, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В.О., продавець, яким є [PERSON] , продав, а покупець, яким є [PERSON] , купив 1/2 частину жилого будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Відповідно до копії домової книги та копій довідок про реєстрацію місця проживання особи від 28.06.2022, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 12.03.2010 по теперішній час (а.с. 20-22, 23, 24, 25). З актів, складених в присутності сусідів, від 19.12.2020, від 10.11.2021 та від 30.06.2022 убачається, що в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] постійно не проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з березня 2010 року по теперішні час і їхніх речей в будинку немає, вони взагалі ніколи фактично не проживали в даному будинку і не являються родичами власників. З 2010 року вони не приймають участі в обслуговуванні житлового будинку, не здійснюють в ньому ремонтні роботи, а також не приймають участь в оплаті комунальних послуг (а.с. 27, 28, 29). Відповідно до копій квитанцій, [PERSON] сплачує комунальні послуги (а.с. 30-36). Статтею 41\~Конституції\~України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150\~ЖК Української\~РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом установлено, що відповідачі не є членами сім`ї власника будинку в розумінні статті 156 ЖК УРСР, не проживають разом з нею та не ведуть спільне господарство. Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачами та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачами суду не надано. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 (справа № 209/2642/18). Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 в справі № 6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією, поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме: від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Досліджуючи питання дотримання балансу між захистом права власності [PERSON] та захистом права відповідачів на користування належною позивачу часткою будинку, суд бере до уваги те, що [PERSON] має перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю, зокрема в отриманні субсидії, які вона має право вимагати усунути, факт реєстрації відповідачів у будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном та порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації її прав на соціальний захист та майнових прав як власника будинку. Врахувавши вимоги про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті з урахуванням статті 8 Конвенції, суд дійшов висновку про те, що припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає такій пропорційності, передбачене законом і є необхідним у зв`язку з неможливістю позивача реалізувати свої права на соціальний захист та майнові права як власника будинку. Таким чином, суд дійшов висновку, що порушені реєстрацією відповідачів права позивача на вільне володіння, користування чи розпорядження спірним майном як власника цього житла підлягають захисту. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Відповідно до ст.ст. 76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідачі не проживають в належній позивачу частині будинку, так само і не проживають в іншій частині даного будинку, підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування житловим будинком не встановлено, особисті речі відповідачів в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за житловий будинок відповідачі не приймають, проживати в житлі бажання не виявляли, що свідчить про втрату ними інтересу до житлового будинку як до свого постійного місця проживання. На підставі вищевикладеного, оскільки позивач [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] тривалий час у вказаному будинку не проживають, [PERSON] у зв`язку з цим не може реалізувати в повному обсязі своє право приватної власності на житловий будинок, тому є доцільним в судовому порядку позбавити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04). За клопотанням позивача судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: approved