Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

16.02.2022 до суду звернулася позивачка із зазначеним позовом, згідно якого просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , знявши її з реєстрації місця проживання. Вимоги за позовом вмотивовані тим, що позивачці на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , в якому окрім неї зареєстровані її син [PERSON] , онук [PERSON] та відповідачка [PERSON] . Позивачка зазначала, що [PERSON] є її колишньою невісткою, після розірвання шлюбу з її сином відповідачка залишилася зареєстрованою в належному [PERSON] будинку, де фактично не проживає, відмовляється сплачувати витрати на утримання будинку, у зв`язку з чим утворилася заборгованість зі сплати комунальних послуг. Факт реєстрації відповідачки в належному позивачці будинку становить перешкоди в реалізації нею права користуватися та розпоряджатися належним майном, що і стало підставою для звернення до суду. 22.02.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з необхідністю сплати судового збору 01.12.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. 22.02.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області позовну заяву залишено без руху, оскільки позивачкою не надано доказів на підтвердження права власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Позивачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, її представник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не надавала, правом на подання відзиву не скористалася. В даному випадку суд вжив усіх необхідних заходів, передбачених ст.128, ст.130 ЦПК України для повідомлення відповідачки про розгляд справи, у зв`язку з чим вважає, що про розгляд даної цивільної справи відповідачка повідомлена в установленому законом порядку. Приймаючи до уваги згоду позивача, суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ст. 247 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.11.2018, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Ковальчук В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1659 та згідно Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 144417561 від 07.11.2018 [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить частина житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с. 48, 49). Відповідно до довідки від 02.02.2022 № 25, виданої головою квартального комітету «перша сотня», [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом із сином [PERSON] , 1980 року народження, онуком [PERSON] , 2017 року народження, та невісткою [PERSON] , 1979 року народження(а.с. 10). Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 02.12.2021 по справі № 583/3284/21, провадження № 2/583/828/21 розірвано шлюб між[PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 08.06.2017 виконавчим комітетом Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області, актовий запис № 03 (а.с. 12). Положеннями ст. 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За приписами ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказана норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] на час звернення із вказаною позовною заявою проживала у спірному домоволодінні разом із [PERSON] , частково несла разом із нею витрати на утримання будинку. Наведене свідчить про те, що відповідачка не втратила інтерес до даного будинку і вважає його своїм житлом. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом. Згідно вимог п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 2.12.2010в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. У справі «Прокопович проти Росії» встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі (незалежно від його правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб уважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим утручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. З огляду на викладене суд зазначає, що розірвання шлюбу між відповідачкою та сином позивачки не є безумовною підставою для визнання останньої такою, що втратила право користування спірним будинком, оскільки [PERSON] не доведено факт непроживання відповідача у ньому понад встановлений нормами матеріального права строк без поважних причин. Крім того, [PERSON] не є одноосібною власницею будинку, а інший співвласник вимог до відповідачки щодо визнання її такою, що втратила право користування житлом не заявляв. Таким чином, відповідачка не позбавлена права користування житлом, згідно належної іншому власнику частки у будинку і таке його право іншим співвласником не оспорюється. Суд наголошує, що втрата права користування житловим приміщенням будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи, а також необхідність та пропорційність такого заходу, стороною позиване доведено. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна (317 ЦК України). Враховуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed