Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 06 березня 2023 року до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за час затримки розрахунку при звільненні. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що в період з 05.09.2007 року по 29.04.2022 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем - Державним підприємством «Білгород-Дністровський морський торговельний порт». Останнім часом, відповідачем не виплачувалась заробітна плата позивачці [PERSON] у зв`язку з відсутністю коштів. У день звільнення, відповідачем не було повідомлено позивачку [PERSON] про належні їй суми до виплати при звільненні та не було виплачено їй заборгованість з заробітної плати. Станом на 06.03.2023 року заборгованість по виплаті заробітної плати перед позивачкою [PERSON] складає 101 004,95 грн.. Середньоденна заробітна плата позивачки після утримання податків та зборів складає 318,84 грн.. Оскільки станом на теперішній час відповідачем заборгованість з заробітної плати перед позивачкою [PERSON] не погашена, остання просить стягнути з відповідача компенсацію за затримку розрахунку по заробітній платі, яка станом на 06.03.2023 року складає 69 825,96 грн.. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та повідомила суду, що не змогла вчасно звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів у зв`язку з тим, що здійснювала догляд за своєю хворою матір`ю - [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні представник відповідача Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки [PERSON] , оскільки позивачка [PERSON] була звільнена із займаної посади 29.04.2022 року за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України на підставі наказу від 29.04.2022 року №87-к, оскільки починаючи з 01.04.2022 року позивачка була відсутня на робочому місці без поважних причин. У той же день, 29.04.2022 року на адресу позивачки [PERSON] було направлено поштою рекомендоване повідомлення про звільнення та про необхідність з`явитись для отримання належно оформленої трудової книжки та розрахунку з належних їй виплат при звільненні. Зазначене вище поштове повідомлення було повернуто на адресу відповідача з відміткою «адресат відмовився» та «за закінченням терміну зберігання». Таким чином, на думку сторони відповідача, позивачка [PERSON] не скористалась своїм правом на отримання розрахунку з заборгованості по заробітній платі, не звернулась до відповідача в порядку ст. 116 КЗпП України з вимогою про розрахунок належних їй до виплати коштів, окрім того, не звернулась до суду з позовом у тримісячний строк, передбачений ч.2 ст.233 КЗпП України. Також представник відповідача наголошує, що позивачка просить стягнути з відповідача компенсацію за затримку належних останній виплат при звільненні за 219 робочі дні, проте згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України, працівник має право на отримання такої компенсації не більш як за шість місяців. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та надавши правовому оцінку доводами сторін, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно Наказу №216-к від 05.09.2007 року, позивачку [PERSON] було прийнято на посаду бухгалтера бухгалтерії Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт». Згідно Наказу №48-к від 28.02.2008 року позивачка [PERSON] була переведена на посаду заступника головного бухгалтера бухгалтерії. Відповідно до Наказу №701-к від 04.12.2018 року, позивачка [PERSON] була переведена на посаду в.о. головного бухгалтера бухгалтерії. Наказом №87-к від 29.04.2022 року, [PERSON] була звільнена з займаної посади за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України. 29.09.2022 року на адресу позивачки [PERSON] відповідачем було направлено повідомлення про необхідність з`явитись у відділ кадрів для отримання трудової книжки та розрахунку належних при звільненні виплат. Однак, зазначене вище повідомлення було повернуто на адресу відповідача Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» у зв`язку з відмовою адресата від отримання та закінченням терміну зберігання. Відповідно до Довідки №328/74/05-42 від 25.04.2023 року, станом на 24.04.2023 року заборгованість відповідача - Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» перед позивачкою [PERSON] по заробітній платі становить 101 004,95 грн.. Середньоденний заробіток позивачки після утримання обов`язкових податків для виплати компенсації за затримку розрахунку в день звільнення становить 318,84 грн.. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України). Відповідно до положень ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Згідно ч.1 ст.127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] здійснювала догляд за своєю матір`ю - [PERSON] , [INFO] , яка відповідно до Довідки №44 від 20.04.2022 року, виданою КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області потребує постійного стороннього догляду. Справжнє підтверджується також Висновком №44 від 20.04.2022 року про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі. Таким чином, строк звернення позивачки [PERSON] з позовними вимогами до суду про стягнення заборгованості з заробітної плати, підлягає поновленню. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст.21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Оскільки судом достаменно встановлено, що заборгованість по виплаті заробітної плати відповідачем перед позивачкою [PERSON] , яка згідно Довідки №328/74/05-42 від 25.04.2023 року, становить 101 004,95 грн., не була погашена, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» заборгованості з виплати заробітної плати у сумі 101 004,95 грн., обґрунтованими, доведеними, такими, що ґрунтуються на дійсних обставинах справи, а тому підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивачки [PERSON] в частині стягнення компенсації за затримку розрахунку по заробітній платі станом на момент ухвалення рішення суду, суд зазначає наступне. Згідно із ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців . При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Таким чином, нормами діючого законодавства чітко обмежений строк, за який працівник може отримати компенсацію за затримку розрахунку по заробітній платі, а саме терміном у шість місяців. Таким чином, позовні вимоги позивачки [PERSON] в частині стягнення з відповідача компенсації за затримку розрахунку по заробітній платі підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню компенсація за затримку розрахунку по заробітній платі за період у шість місяців, починаючи з 29.04.2022 року по 29.10.2022 року, у розмірі 41 449,20 грн., оскільки згідно Довідки №328/74/05-42 від 25.04.2023 року, середньоденний заробіток позивачки [PERSON] після утримання обов`язкових податків для виплати компенсації за затримку розрахунку в день звільнення становить 318,84 грн.. Кількість робочих днів в період з 29.04.2022 року по 29.10.2022 року становила: - травень 2022 року - 22 робочих дня; - червень 2022 року - 22 робочих дня; - липень року - 21 робочих дня; - серпень року - 23 робочих дня; - вересень року - 22 робочих дня; - жовтень року - 20 робочих дня. Всього за період з 29.04.2022 року по 29.10.2022 року 130 робочих днів х 318,84 грн. = 41 449,20 грн.. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона, відповідно до ст. 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з частковою обґрунтованістю позовних вимог позивачки [PERSON] , підлягає стягненню з відповідача Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» на користь держави судовий збіру розмірі 1073,60 грн..

Outcome: partial