Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання доньок - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі по 2000 грн на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з цим позовом і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивує тим, що з 2008 року по 2018 рік вона з відповідачем проживала разом без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у них народилися дві доньки - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На теперішній час вона з дітьми проживає в місті Ужгороді; відповідач [PERSON] проживає з іншою жінкою. Останній самоусунувся від виховання дітей, матеріальну допомогу не надає. У зв`язку з наведеним позивачка звернулася до суду з вказаним позовом та просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітніх дітей. Ухвалою суду від 17 травня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в справі. Ухвалою суду від 31 січня 2022 року провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів зупинено до набрання законної сили судовим рішенням за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання квартири спільною сумісною власністю. Ухвалою суду від 23 січня 2023 року поновлено провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. 25 квітня 2023 року представником позивачки через канцелярію до суду подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій вона просить стягнути аліменти на утримання доньок - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі по 2 800 грн на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з цим позовом і до досягнення кожною дитиною повноліття. У судове засідання ні позивачка [PERSON] , ні її представник [PERSON] не з`явилися, однак остання подала заяву, в якій просила розгляд справи провести за їх відсутності, при цьому зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзиву на позов не подав, про причини неявки суду не повідомив, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення відповідно до статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у справі, які є належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності, суд дійшов такого висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що сторони спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з липня 2008 року по жовтень 2018 року, що підтверджується рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області 07 грудня 2022 року. Вказане рішення набрало законної сили 09 січня 2023 року. Також встановлено, що в сторін у справі під час спільного проживання народилося двоє малолітніх дітей - доньки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Малолітні діти проживають разом з матір`ю та перебувають на її повному утриманні. При цьому, суду не надано доказів того, що відповідач добровільно надає матеріальну допомогу на утримання малолітніх доньок [PERSON] та [PERSON] , які потребують таку для їх повного і гармонійного розвитку. Не надано суду також інформації стосовно матеріального стану сторін. Відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виходячи із змісту статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачкою докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки такі містять в собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей. Отже, враховуючи наведені обставини, суд вважає, що відповідач зобов`язаний утримувати своїх малолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд відповідно до статті 182 СК України, враховує: -стан здоров`я та матеріальне становище дітей; -стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; -відсутність у матеріалах справи доказів про наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; -відсутність у матеріалах справи доказів про наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; -відсутність у матеріалах справи доказів про витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; -інші обставини, що мають істотне значення. У цих правовідносинах розмір аліментів необхідно визначити в твердій грошовій сумі, що відповідає приписам ч. 1 ст. 184 СК України. За таких обставин, суд вважає, що з [PERSON] належить стягувати аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі по 2 800 (дві тисячі вісімсот) гривень на кожну дитину щомісяця, починаючи з 26 квітня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття. В силу п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Крім цього, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України. З огляду на наведене та

Outcome: approved