Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої незаконними рішеннями службової особи органу державної влади. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 09 червня 2022 року відносно нього було складено постанову про накладення адміністративного стягення у справі про адміністративне правопорушення ЕАО №5464725. Не погодивший з вказаною постановаю він подав адміністративний позов про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення до Рівненського міського суду. 20.09.2022 року Рівненський міський суд виніс рішення № 569/7754/22 про відмову у позовних вимогах [PERSON] до інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Марковця Олександра В`ячеславовича, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач оскаржив його в апеляційному порядку. 02 листопада 2022 року Восьмий апеляційний адміністративний суд постановив апеляційну скагру [PERSON] задовільнити частково. Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягненя у справі про адміністративне правопорушення ЕАО № 5464725 від 09 черня 2022 року, а справу про адміністративне правопорушення закрити. Вважає притягнення його до адміністративної відповідальності, яке в подальшому скасовано в судовому порядку, а справу закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. При чому діями посадової особи були доставлено йому незручності, які полягали у розладі його душевного здоров`я внаслідок притягнення мене до адміністративного правопорушення, переживаннях, які він отримав, під час судових розглядів, моральні страждання, які спричинені протиправною поведінкою посадової особи, в зборі доказів своєї невинуватості, написання позовної заяви, написання апеляційної скарги, втрату свого часу для оплати судових зборів та відправлення позовних скарг. 21 лютого 2023 року представником Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області подано відзив на позовну заяву, у якому представник вважає позовну заяву необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, у зв`язку з не доведенням обставин, які підлягають обов`язковому з`ясуванню під час вирішення питання про відшкодування шкоди. Тому Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача повністю. 11 квітня 2023 року представником відповідача ДПП Биковим О.В. подано до суду відзив на позовну заяву з клопотанням про поновлення строку на його подання. У відзиві представник відповідача ввжає позовні вимоги [PERSON] безпідставними, необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою\~від 24\~січня 2023\~року позовну\~заяву прийнято\~до розгляду\~та відкрито\~спрощене позовне\~провадження у\~цивільній справі,\~перше судове\~засідання для\~розгляду\~справи по\~суті призначено\~на 20\~лютого 2023\~року в приміщенні Рівненського міського суду Рівненської області. Ухвалою суду від 13 квітня 2023 року клопотання представника відповідача Департаменту патрульної поліції Бикова О.В. про поновлення строку на подачу відзиву у цивільній справі за позовом [PERSON] до Департаменту патрульної поліції, Головного управління державної казначейської служби України у Рівненській області про відшкодування моральної шкоди (немайнової), завданої незаконними рішеннями службової особи органу державної влади задоволено. Поновлено відповідачу Департаменту патрульної поліції строк для подання відзиву на позовну заяву [PERSON] та прийнято відзив Департаменту патрульної поліції на позовну заяву [PERSON] до Департаменту патрульної поліції, Головного управління державної казначейської служби України у Рівненській області про відшкодування моральної шкоди (немайнової), завданої незаконними рішеннями службової особи органу державної влади. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав до суду заяву в якій вказав, що просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача ДПП Биков О.В. в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, з підстав, зазначених у відзиві. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області Панасюк А.В. в судовому засіданні не визнала позовні вимоги з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши надані у справі докази, дійшов таких висновків. Суд із постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2022 року встановив, що постановою інспектора 1 батальйону роти №3 Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції Марковця О. В. серії ЕАО №5464725 від 09 червня 2022 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.121, ч.2 ст.122 КУпАП та накладено штраф у розмірі 510 грн. Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що позивач, рухаючись в м. Рівне по вул. Соборна, 19, керуючи транспортним засобом Subaru Impreza номерний знак [NUMBER] , обладнаним пасивними засобами безпеки, був не престебнутий ременем безпеки, а також користувався засобом зв`язку тримаючи його в руці, а саме: розмовляв по мобільному телефону, чим порушив п.2.3в та п.2.9д ПДР України, та вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.5 ст.121 та ч.2 ст.122 КУпАП.. Позивач [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції Марковця Олександра В`ячеславовича, Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 вересня 2022 року в позові відмовлено. Не погодившись із даним рішенням позивач [PERSON] оскаржив його в апеляційному порядку. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2022 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 вересня 2022 року у справі №569/7554/22 скасовано та прийнято постанову, якою позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення ЕАО №5464725 від 09 червня 2022 року, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122, ч.5 ст.121 КУпАП шляхом об`єднання вчинених правопорушень за ч.2 ст.36 КУпАП та накладено штраф у розмірі 510 грн, а справу про адміністративне правопорушення закрито. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Рівненській області (код ЄДРПОУ 40108761) на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) судовий збір на суму 496,20 грн, сплачений ним згідно з квитанцією №0.0.2574392590.1 від 13 червня 2022 року за подання позовної заяви та 744,30 грн, сплачений згідно з квитанцією №39024200 від 30 вересня 2022 року за подання апеляційної скарги. Колегією суддів встановлено, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності містить інформацію про порушення позивачем п.2.3 та п. 2.9 ПДР України, що призвело до вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 та ч.5 ст.121 КУпАП, разом з тим, відповідачем не надано, а судом не здобуто жодних доказів на підтвердження вчинення цих правопорушень. Матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем всіх вказаних вище дій, які зазначені в оскаржуваній постанові, що свідчить про відсутність фіксації події правопорушення та розгляд такого за ч.2 ст.122 та ч.5 ст.121 КУпАП, а тому відповідно до ст.247 КУпАП є підставою для закриття справи про адміністративне правопорушення. Таким чином, з системного аналізу вищенаведених правових та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не надано суду належних доказів вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 та ч.5 ст.121 КУпАП. За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 та ч.5 ст.121 КУпАП є недоведеним, оскільки відповідачем не надано суду доказів на підтвердження вказаних у постанові обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Вирішуючи вказаний спір, суд враховує, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2022 року встановлено незаконність дій працівника патрульної поліції щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення ЕАО №5464725 від 09 червня 2022 року, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122, ч.5 ст.121 КУпАП шляхом об`єднання вчинених правопорушень за ч.2 ст.36 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрито. Разом із тим, статті 1173, 1174 ЦК України передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах і довести наявність цих умов є обов`язком позивача (статті 12, 81 ЦПК України). Відсутність однієї із складових цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Вказане узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19); від 06 липня 2020 року у справі № 686/20389/19 (провадження № 61-735св20); від 10 грудня 2020 року у справі № 686/33629/19 (провадження № 61-10563св20). Окрім того, у пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Тобто, викладені умови, що є підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності є предметом доказування у справах даної категорії , у даному випадку - неправомірні дії відповідачів, що призвели до незаконності притягнення позивача до адміністративної відповідальності; наявність шкоди, з позовом про відшкодування якої позивач звернувся до суду; причинний зв`язок між неправомірними діями відповідачів і заподіяною шкодою. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому з урахуванням положень п.10 ч.2 ст.16, ст.ст.21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. При розгляді справи позивач повинен надати докази, що свідчать про протиправність дій заподіювача шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою. Зазначений вище правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у № 6-440цс16, постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №554/741/16-ц, від 25.04.2018 у №520/3307/16-ц. Крім того, абз.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За статтею 79 ЦПК достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України визначає, що докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, є достатніми.. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). На підтвердження доводів щодо спричинення моральної шкоди з боку відповідачів позивач не надав жодного доказу. Його посилання на те, що йому були доставлені незручності, які полягали у розладі його душевного здоров`я внаслідок притягнення його до адміністративної відповідальності , отримані переживання під час судових розглядів, моральні страждання, які спричинені протиправною поведінкою посадової особи, в зборі доказів його невинуватості, написання позовної заяви, написання апеляційної скарги, втрату свого часу для оплати судових зборів та відправлення позовних скарг є голослівними та нічим не підтвердженими. В якості доказів позивачем до матеріалів справи надано лише постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2022 року та копію свого паспорта та довідки про присвоєння РНОКПП. Окрім того, позивачем не аргументовано та не надано доказів, які б вказували на наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями відповідача ДПП. Стосовно залучення позивачем до участі у справі в якості відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 48 ЦПК України, відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Верховний Суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19). Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. (постанова Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 289/2110/21). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц вказано, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо відповідача належного. Оскільки, як вбачається із матеріалів справи, Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області жодним чином не порушило права позивача [PERSON] , не було учасником жодних правовідносин із ним, своїми діями чи бездіяльністю не завдало позивачу шкоди, та зважаючи на те, що суд відмовляє в задоволенні позову до ДПП за недоведеністю позовних вимог у задоволенні позову до даного відповідача слід також відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed