Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу за договором про іпотечний кредит. Позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" було подано до суду заяву про зміну предмета позову, яка прийнята судом. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний Банк» та [PERSON] , 11.05.2007 був укладений Договір про іпотечний кредит № 1.07051221, за умови якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 105000дол США строком на 180 місяців зі сплатою 11,5% річних для придбання у власність нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Між [PERSON] та [PERSON] , 11.05.2007 було укладено Договір купівлі-продажу нерухомості за 707000грн, що за офіційним курсом НБУ на той час складало 140000дол США, які продавець отримав від покупця під час підписання договору купівлі-продажу. Між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний Банк» та [PERSON] , 11.05.2007 було укладено Іпотечний договір № 1.07051221 у відповідності до якого іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] , з метою повного виконання зобов`язань позичальника за кредитним Договором № 1.07051221. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти. У зв`язку з порушенням зобов`язань за Договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 11.02.2021 має заборгованість у розмірі 76427,18дол США, гривневий еквівалент яких становить 2120326,89грн: - 70111,39дол США заборгованості за кредитом, та 6315,79дол США нарахованих трьох відсотків річних. Між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал», 04.09.2020 було укладено Договір № 401 про відступлення права вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки фізичних осіб, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко Н.В. за реєстровим № 2172, відповідно до якого ПАТ «Платинум Банк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту №1.07051221 від 11.05.2007. На підставі наведеного ТОВ «Вердикт Капітал» просить стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 76427,18дол США гривневий еквівалент становить 2120326,89грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 31804,97грн та витрати на правову допомогу в розмірі 20000грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.04.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Бегейовича Р.В., 09.12.2021 до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності по тим підставам, що відповідачем, з моменту укладання договору до дати постановлення рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про початок процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» належним чином виконував свої зобов`язання визначені договором. Останній платіж в межах виконання зобов`язань за договором було здійснено 05.01.2017, таким чином перебіг строку позовної давності слід вважати з 06.02.2017. Тому, просять відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Від представника ТОВ «Вердикт Капітал» 23.02.2022 до суду надійшли пояснення, відповідно до яких зазначають, що укладений Договір про іпотечний кредит між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний Банк» та [PERSON] від 11.05.2007 № 1.07051221, було укладено за наявності у Банка ліцензії на здійснення валютних операцій та кредитні кошти в розмірі 105000дол США були надані відповідачу з дотриманням норм законодавства України. В свою чергу Договір № 401 про відступлення права вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки фізичних осіб, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко Н.В. 04.09.2020 укладений між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі проколу проведення аукціону від 17.10.2020 по реалізації майна ПАТ Платинум Банк». Після проведення аукціону та визначення його переможця ТОВ «Вердикт Капітал» уклало договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. На підставі наведеного зазначають, що стягнення заборгованості новим кредитором не потребує наявності у нього індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. Також у своїх поясненнях представник ТОВ «Вердикт Капітал» зазначає, що аргумент [PERSON] , стосовно належного виконання ним зобов`язання перед банком до дати постановлення рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про початок процедури ліквідації ПАТ «Платинум Банк» і припиненням виконання таких зобов`язань у зв`язку з тим, що йому не були відомі нові реквізити для перерахування коштів по сплаті заборгованості, не заслуговує на увагу. Оскільки інформація про запровадження тимчасової адміністрації, рахунки банку для погашення заборгованості була розміщена у загальному доступі на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Стосовно вимоги відповідача про застосування строку позовної давності, представник позивача зазначає, що при застосуванні строку позовної давності відповідач має право стягнення заборгованості лише по відсотках за період з 13.04.2018 по 14.04.2021, проте ТОВ «Вердикт Капітал» заявлено позовну вимогу про стягнення заборгованості лише за тілом кредиту. Наголошують, що банком не було ініційовано дострокове стягнення заборгованості, які були надані [PERSON] на 180 місяців, що становить 15 років по 11.05.2022, тобто визначений кредитним Договором строк на час подання позовної заяви до суду не припинений. Також від представника ТОВ «Вердикт Капітал» 13.04.2023 до суду надійшли пояснення, відповідно до яких зазначено, що на момент переходу права вимоги до відповідача в ПАТ «Платинум Банк» існувало право вимоги до позичальника [PERSON] у валюті, а тому до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право вимоги повернення кредитних коштів в позичальника (відповідача) у валюті, в якій було видано кредитні кошти, а саме в доларах США. А отже у разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошей (суму позики) в іноземній валюті, яку він отримав у позику. До того ж від представника ТОВ «Вердикт Капітал» 18.04.2023 до суду надійшли пояснення, відповідно до яких зазначено, що позивач не в праві змінювати умови кредитного договору в односторонньому порядку щодо зміни валюти зобов`язання, адже укладеним 04.09.2020 між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» Договір № 410 про відступлення прав вимоги за кредитними договорам, змінено лише кредитора в зобов`язанні. А тому позичальник [PERSON] зобов`язаний повернути кошти в тій валюті, в якій отримав кредит. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Бегейовича Р.В., 27.04.2023 до суду надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких зазначено, що оскільки позивачу ТОВ «Вердикт Капітал» не видавалась генеральна та/або індивідуальна ліцензія Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою, що підтверджується її відсутністю в матеріалах справи, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню. Представник позивача ТОВ «Вердикт Капітал» в судове засіданні призначене на 27.04.2023 не з`явився. Від представника позивача Старчи А.В. до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності педставника. Позовні вимоги підтримували в повному обсязі та просять задовольнити. Відповідач [PERSON] та його адвокат Бегейович Р.В.,в судове засіданні призначене на 27.04.2023 не з`явились. Від представника відповідача - адвоката Бегейовича Р.В.до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення без учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний Банк» та [PERSON] 11.05.2007 був укладений Договір про іпотечний кредит № 1.07051221, за умови якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 105000дол США строком на 180 місяців зі сплатою 11,5% річних для придбання у власність житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит та сплатити процент за його користування. Згідно із п. 3.1. Договору сума щомісячного ануітентного платежу за цим договором, що включає в себе частину суми кредиту та нарахованих за місяць процентів становить 1226дол США 60 центів. Погашення відповідної частини кредиту та сплата нарахованих процентів за його користування здійснюється відповідно до умов зазначених в статті 9 цього Договору шляхом договірного списання кредитором коштів з поточного рахунку позичальника щомісячно 05 числа кожного календарного місяця в порядку та сумах передбачених цим Договором (п. 3.2.Договору). Відповідно до Договору купівлі-продажу нерухомості від 11.05.2007, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., [PERSON] передав у власність, а [PERSON] приймає в особисту приватну власність, придбані за особисті кошти квартиру, належну [PERSON] на праві приватної власності, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За домовленістю сторін продаж нерухомості провадиться за 707000грн, що за курсом НБУ на 11.05.2007 складає 140000дол США, які продавець отримав від покупця. Між Закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний Банк» та [PERSON] 11.05.2007 було укладено Іпотечний договір №1.07051221, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., у відповідності до якого іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку квартиру [ADDRESS] , з метою повного виконання зобов`язань іпотекодавця за Договором про іпотечний кредит № 1.07051221 від 11.05.2007 та додатків до нього. Між Публічним акціонерним товариством «Платінум Банк» (попередня назва ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк») та [PERSON] 03.10.2014 було укладено Додатковий договір до Договору про іпотечний кредит №1.07051221 від 11.05.2007, відповідно до якого з метою здійснення реструктуризації заборгованості за Кредитним договором сторони домовились, що з дати укладання цього договору здійснюється консолідація простроченої суми кредиту та залишку заборгованості за кредитом у зв`язку з чим у позичальника змінюється розмір щомісячного ануїтентного платежу та змінюється порядок погашення заборгованості за Кредитом та нарахованих процентів за користування кредитом, а саме починаючи з 05 жовтня 2014 року по 05 березня 2015 року позичальник щомісячно сплачує платіж в сумі 400дол США, який складається з - частини заборгованості за кредитом в розмірі 200дол США; - частини нарахованої за місяць процентів у розмірі 200дол США. Залишок нарахованих та сплачених процентів за користування кредитом, протягом зазначеного у цьому пункті періоду, сплачується частинами кожного місяця до дня строку користування кредитом в дату сплати щомісячного платежу. Починаючи з 05 квітня 2015 року і до кінця строку користування кредитом позичальник щомісячно сплачує частину заборгованості за кредитом, розмір якої визначений в графіку повернення кредиту та сплати процентів (п. 1.1., 1.2., 1.2.1., 1.2.2. Додаткового договору). Між Публічним акціонерним товариством «Платінум Банк» та [PERSON] 05.04.2016 було укладено Додатковий договір до Договору про іпотечний кредит №1.07051221 від 11.05.2007, відповідно до якого з метою здійснення реструктуризації заборгованості за Кредитним договором сторони домовились змінити порядок погашення заборгованості за кредитом та нарахованих процентів за користування кредитом, а саме починаючи з 05 квітня 2016 по 05 вересня 2016 позичальник щомісячно сплачує платіж в в сумі 400дол США, який складається з - частини заборгованості за кредитом в розмірі 200дол США; - частини нарахованої за місяць процентів у розмірі 200дол США. Залишок нарахованих та сплачених процентів за користування кредитом, протягом зазначеного у цьому пункті періоду, сплачується частинами кожного місяця до дня строку користування кредитом в дату сплати щомісячного платежу. Починаючи з 05 жовтня 2016 року і до кінця строку користування кредитом позичальник щомісячно сплачує ануїтентний платіж, який складається з частини заборгованості за кредитом визначений в графіку повернення кредиту та сплати процентів, нарахованих за попередній місяць процентів та частини процентів нарахованих та не сплачених протягом періоду з 05 червня 2014 року по 05 вересня 2015 року (п. 1, 1.1., 1.2., Додаткового договору). Між Публічним акціонерним товариством «Платінум Банк» та [PERSON] 05.10.2016 було укладено Додатковий договір до Договору про іпотечний кредит №1.07051221 від 11.05.2007, відповідно до якого з метою здійснення реструктуризації заборгованості за Кредитним договором сторони домовились, що з дати укладання цього договору змінюється порядок погашення заборгованості за Кредитом та нарахованих процентів за користування кредитом, а саме починаючи з 05 жовтня 2016 року по 05 березня 2017 року позичальник щомісячно сплачує платіж в сумі 400дол США, який складається з - частини заборгованості за кредитом в розмірі 200дол США; - частини нарахованої за місяць процентів у розмірі 200дол США. Залишок нарахованих та сплачених процентів за користування кредитом, протягом зазначеного у цьому пункті періоду, сплачується частинами кожного місяця до дня строку користування кредитом в дату сплати щомісячного платежу. Починаючи з 05 квітня 2017 року і до кінця строку користування кредитом позичальник щомісячно сплачує ануїтентний платіж, який складається з частини заборгованості за кредитом визначений в графіку повернення кредиту та сплати процентів, нарахованих за попередній місяць процентів та частини процентів нарахованих та не сплачених протягом періоду з 05 червня 2014 року по 05 вересня 2017 року (п.1, 1.1., 1.1.1, 1.1.2., Додаткового договору). Між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» 04.09.2020 було укладено Договір №401 про відступлення права вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки фізичних осіб, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко Н.В. зареєстровано за № 2172, відповідно до якого ПАТ «Платинум Банк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором про іпотечний кредит №1.07051221 від 11.05.2007 укладеного між ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON] . Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За положеннями статей 513, 514, 516 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. У статті 350 ГК України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Отже, положеннями статей 512, 1077 ЦК України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Разом з тим, з огляду на частину першу статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частину п`яту статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. У статті 350 ГК України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 цього ж Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України). Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно із частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20) зазначила про відсутність підстав для відступу від вказаних вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду. Крім того, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20), фактично відсилає до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21), в якій зазначено про часткове відступлення від правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), шляхом конкретизації висновку, а саме: відступлення права вимоги за кредитними і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. Згідно із частиною третьою статті 1079 ЦК України у договорах факторингу - фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Судом встановлено, що ТОВ «Вердикт Капітал» є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства. Таким чином ТОВ «Вердикт капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідача. 15.05.2021 на адресу [PERSON] надіслано вимогу про виконання порушеного зобов`язання за кредитним Договором, яка залишена без виконання. Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку. Приписами ч. 1 статті 626 ЦК України передбачено, що шляхом підписання договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У зв`язку з укладенням сторонами договору, вони набувають взаємних прав та обов`язків. Наявні в матеріалах справи письмові докази свідчать, що відповідач був обізнаний про умови кредитного договору та прийняв їх як справедливі та прийнятні для себе. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач станом на 11.02.2021 перед ТОВ «Вердикт Капітал» має заборгованість у розмірі 76427,18дол США, що складається з - 70111,39дол США заборгованості за тілом кредиту та - 6315,79дол США нарахованих трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦПК України, а в гривневому еквіваленті заборгованість становить 2 120326,89грн. Відповідно до розрахунків, умов договору щодо своєчасного повернення кредиту позичальником не виконуються з лютого 2017 року, що свідчить про порушення графіку погашення заборгованості за договором щодо своєчасної сплати кредиту та процентів за користування кредитними коштами, що також не заперечувалась стороною відповідача. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Таким чином, належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту може бути також і виписки з особового рахунку клієнта, які представником ТОВ «Вердикт Капітал» були долучені, та наявні в матеріалах справи, а саме копії виписок ПАТ «Платинум Банк» по особовим рахункам з 11.05.2017 по 11.02.2019 та з 11.02.2019 по 04.09.2020. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц,від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до приписів статей 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). У частині 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦКУкраїни. Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Відповідно до положень статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. До того ж порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Дані кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Положення ст. 625 ЦК України, застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання в не залежності від наявності вини в його діях. Кредитор реально грошові кошти не отримав. Відтак, встановлені ст. 625 ЦК України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені тиловими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях, перше - це одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс-18) сформульовано висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, згідно з якими право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси кредиторів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, нарахування 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Таким чином, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями. Як встановлено судом станом на день подання позовної заяви відповідач має заборгованість перед Банком. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом ч. 1 ст. 598 ЦК України. Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Вимоги кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. 526, 599 ЦК України. Зокрема, у постанові Великої Палати ВС у справі № 910/1238/17 були чітко розмежовані поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", та "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами". Таким чином, наразі правова позиція Великої Палати ВС концептуально зводиться до того, що які нараховуються за надані в користування грошових коштів поділяються на дві категорії: "проценти за користування кредитом" - проценти які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України; "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами" - проценти які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Отже нарахуванню процентів за неправомірне користування кредитом є визначення в договорі строку кредитування, з зазначенням дати з якої позичальник користується чужими грошовими коштами неправомірно, і відповідно настає момент прострочення виконання грошового зобов`язання. До цієї дати, протягом строку кредитування проценти стягуються як платежі за правомірне користування грошовими коштами за ст. 1048 чи ст. 1054 ЦК України, а за період після цієї дати стягуються вже проценти передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палата Верховного Суду від 16.01.2019 справа №464/3790/16 та від 16.01.2019 справа № 373/2054/16. З огляду на викладене, Банк виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі, що підтверджується розгорнутим розрахунком заборгованості, випискою по особовому рахунку позичальника, проте відповідач належним чином не виконує умови Договору, який зобов`язувався виконувати та своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, дотримуватися графіку повернення кредитних коштів, повернути кредит у визначені договором терміни, а також виконати інші зобов`язання згідно договору. Тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення нарахованих 3% річних за період з 11.02.2018 по 11.02.2021 підлягають задоволенню в розмірі 6315,79дол США. Отже загальний розмір заборгованості, що задовольняється судом та підлягає до стягненню станом на 11.02.2021 з відповідача, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 76427,18дол США, що складається з - 70111,39дол США заборгованості за тілом кредиту та - 6315,79дол США нарахованих трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦПК України. Однак, відповідачем вказаний розрахунок жодними доказами не спростований та доказів на підтвердження належного виконання вимог договору з боку відповідача суду надано не було. Крім того суду вважає правильним зазначити, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 16.01.2019 по справі №373/2054/16-ц висловила правову позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. При цьому, доводи представника [PERSON] - адвоката Бегейовича Р.В. які викладені у заяві про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки позивачем пропущена позовна давність при поданні цього позову, суд відхиляє, з таких підстав. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України). Згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що ТОВ «Вердикт Капітал» заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості лише за тілом кредиту та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, а договірні правовідносини на момент звернення з позовом до суду тривали, оскільки [PERSON] надано суму кредиту на 180 місяців, що становить 15 років по 11.05.2022, тобто визначений кредитним Договором строк, на момент звернення до суду, не був припинений. Позивач ТОВ «Вердикт Капітал», з даним позовом, звернувся до Деснянського районного суду міста Києва 15.04.2021, згідно поштової накладної на конверті, що є в межах строку звернення до суду з вимогою про стягнення боргу. До того ж відповідачем та його представником не надано суду належних та достатніх доказі про зміну строку кредитного зобов`язання, в матеріалах справи відсутні будь-які рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1.070511221 від 11.05.2007 щодо можливого встановлення визначеної суму заборгованості яка відрізняється від суми зазначеної позивачем по даному позову. Отже, на підставі наведеного вище суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованість на користь ТОВ «Вердикт Капітал» у розмірі 76427,18дол США не суперечить закону та підлягають задоволенню. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов до такого. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Зокрема, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Договору про надання правової допомоги № 05-03-2021 від 05.03.2021 Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» надає юридичну допомогу ТОВ «Вердикт Капітал». Згідно з заявки на надання юридичної допомоги № 10 від 08.03.2021, та Витягу з Акту № 1 про надання юридичної допомоги № 1 від 23.03.2021 погодженого сторонами, Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» надано ТОВ «Вердикт капітал» юридичні послуги по клієнту [PERSON] на загальну суму 20000грн. Та згідно платіжного доручення № 195390019 від 12.04.2021 ТОВ «Вердикт капітал» прерахувало 20000грн оплати за надання правової допомоги згідно договору №05-03/2021 про надання правової допомоги від 05.03.2021 та Акту про надання юридичної допомоги № 1 від 23.03.2021. Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Однак, суд вважає, що витрати в розмірі 20000,00грн не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат, оскільки в матеріалах справи відсутній детальний опис виконаних робіт, з матеріалами справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи та те, що під час розгляду справи представниками за довіреністю від ТОВ «Вердик Капітал» до матеріалів справи долучались докази, які по своїй суті повинні бути залучені до позовної заяви при поданні позову до суду. Однак, беручі до уваги, що рішенням суду позов задоволено, чим відновило порушене право позивача, що дає суду зазначити про здійснення адвокатом належного захисту в суду, але судом враховується недотримання співмірності затрат на правничу допомогу і вважає, що необхідно зменшити розмір стягнень з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу до суми 10000,00грн, яка відповідає розумному розміру. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є підставними і обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи викладене, відповідно до статей 133, 141 ЦПК України, беручі до уваги задоволення позовних вимог, з відповідача слід стягнути 10000,00грн понесених позивачем судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 31804,97грн.

Outcome: approved