Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , у якому просила на підставі ст. 391 ЦК України усунути перешкоди у здійсненні нею права користування своїм майном житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням. В обґрунтування позову вказала, що відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 січня 2019 року вона являється власником житлового будинку [ADDRESS] . [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] зареєстровані у вищевказаному будинку та не користуються спірним жилим приміщенням, так як [PERSON] 14.02.2021 виїхав до Республіки Польща, а [PERSON] виїхала 28.02.2022. Станом на сьогоднішній день, виникла необхідність зняти з реєстраційного обліку місця проживання у належному [PERSON] домоволодінні, відповідачів [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони ухиляються добровільно виписатись із спірного домоволодіння. Неодноразові прохання, знятись з реєстраційного обліку місця проживання відповідачів, не призвели до жодних позитивних результатів і вони продовжують бути зареєстрованими у будинку до якого немає жодного стосунку, а тому і звернулася з вказаним позовом до суду. Ухвалою судді від 03 квітня 2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, подали на адресу суду письмові заяви, в якій вказали, що позовні вимоги визнають повністю, просять суд розглянути справу за їх відсутності. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст. 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши позицію відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. У силу ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як встановлено судом, [PERSON] , являється власником житлового будинку [ADDRESS] . Дані відомості підтверджуються свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Ізяславської державної нотаріальної контори Довбиш В. П. від 11.01.2019, спадкова справа №222/2018, зареєстровано в реєстрі за №1-42, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 152415048 від 11.01.2019. Також відповідно рішення № 9/І-1 Ізяславської міської ради Хмельницької області сімдесят третьою (позачерговою) сесії Ізяславської міської ради 7 скликання від 11.11.2020 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] [ADDRESS] , та передано їй у власність земельну діялнку площею 0,0851 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка.) кадастровий номер земельної ділянки 6822110100:01:005:0623 по [ADDRESS] . Комунальним підприємством «Ізяславське МБТІ» позивачу [PERSON] оформлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до відповідей № 8797 та № 8767 від 30.03.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у [ADDRESS] . Як вбачається з копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] , наявний штамп про перетин кордону 07.06.2021, та копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] , наявний штамп про перетин кордону 28.02.2022. Статтею 41\~Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 317\~ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319\~ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, будь-яким прийнятним для себе шляхом. Разом з тим, відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст. 64 Житлового Кодексу України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового Кодексу\~України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За вимогами ст. 405 Цивільного Кодексу\~України члени сім`ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Житлове приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 72 Житлового Кодексу\~України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. До прийняття Закону України «Про свободу пересування», 2009 року, місце проживання та місце реєстрації особи визначалось крім цивільного кодексу також Положенням про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року N 700, Тимчасовою інструкцією про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 3 лютого 1992 року. За змістом цих норм, до прийняття Закону України «Про свободу пересування», місцем проживання особи було їх місце реєстрації. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка містить визначення термінів застосованих у цьому законі, місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи. Отже, за змістом цих термінів, місце реєстрації особи, яке підтверджене відповідною довідкою про реєстрацію, також є підтвердженням її первинного місця проживання якщо не буде встановлено, що особа постійно або тимчасово перебуває у іншому місці. Таке місце проживання підтверджується довідкою. Як встановлено в судовому засіданні, сторони не відносяться до членів сім`ї одне одного. Стаття 15\~ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі зазначені обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту. Як визначено у Конвенції, кожен, чиї права та свободи порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним, вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідної компенсації (Постанова Великої палати Верховного Суду у справі №399/142/16). У випадках, коли закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу, особи, яка звернулась за захистом, суд , відповідно до вимоги викладеної у позові може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5\~ЦПК\~України у редакції з 15 грудня 2017 року), (Постанова Великої палати Верховного Суду України у справі № 570/3439/16). Разом з тим, якщо таке право або інтерес, можуть бути захищені лише певним способом, а той який обрав позивач може бути використаний для захисту інших прав, а не тих на захист яких звернувся позивач, суд визнає обраний спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Визнаючи належність обраного способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу за захистом якого позивач звернувся до суду, вимога про захист права повинна відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у випадку неможливості гарантувати відшкодування (постанова Великої палати Верховного Суду України у справі за №331/6927/16). Розглядаючи справу та встановивши, що право позивача було порушено, однак позивач обрав спосіб захисту права, що не відновлює це порушене право, суди повинні захистити право найбільш наближеним до обраного позивачем способу. З огляду на вищевикладене, а саме те що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у жилому будинку в [ADDRESS] , який на даний час належить [PERSON] , та реєстрація відповідачів чинить для неї перешкоди у користуванні своєю власністю, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовано обрано такий спосіб захисту своїх прав як усунення перешкод у володінні та користуванні своєю власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування її власністю. Дана позиція узгоджується з правовим висновком викладеного у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 688/251/18, провадження № 1-2238св19. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним, що перебування відповідачів на реєстраційному обліку у житловому будинку, який належить [PERSON] , порушує її право вільно користуватись та розпоряджатися своїм майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі, не проживаючи у спірному житловому будинку без поважних причин, втратили право користуватися даним жилим приміщенням. Позивач заперечує щодо реєстрації відповідачів у належному їй житлі. Відповідачі добровільно не знімаються з реєстрації. Тим самим вони перешкоджають позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю, оскільки їх формальна реєстрація в спірному домоволодінні надає їм статус користувача житловим приміщенням з відповідними наслідками. Відтак, у даній справі наявні законні підстави для задоволення позову. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved