Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом з вимогою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Вимоги позову обґрунтовано тим, що 03 червня 2019 року позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, про що останнім була написана розписка, в якій вказано, що відповідачем отримано грошові кошти та він зобов`язується до 10 червня 2019 року підписати договір позики та передати позивачу в заставу майно, яке йому належить. Станом на дату подання цього позову відповідачем не підписано вказаний договір та не передано в заставу майно, у зв`язку з чим позивач направив відповідачу вимогу-претензію, в якій вказав на невиконання ним зобов`язання укласти відповідні договори та вимагав повернути грошові кошти, які ним було отримано відповідно до розписки. 27 січня 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, до суду подано заяву про проведення судового засідання без участі сторони позивача, вимоги позову підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки не повідомив. Оскільки відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не подав та не повідомив причини його неподання, а також те, що зі сторони позивача не надходило заперечень щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Судом встановлено, що 03 червня 2019 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою. З вказаної розписки вбачається, що відповідач зобов`язується до 10 червня 2019 року підписати договір позики та передати позивачу в заставу майно, яке відповідачу належить. Станом на дату подання цього позову відповідачем не підписано договір позики з позивачем та не передано останньому в заставу майно, яке належить відповідачу. 28 жовтня 2021 року позивач направив відповідачу вимогу-претензію від 27 жовтня 2021 року, в якій вказав на невиконання відповідачем зобов`язання укласти відповідні договори та виклав вимогу в семиденний строк з дня отримання вимоги-претензії повернути Позивачу грошові кошти шляхом їх перерахування на рахунок позивача в розмірі, еквівалентному 10 000 (десять тисяч) доларів США за середнім курсом, встановленим комерційними банками України. Станом на дату розгляду справи відповідач грошові кошти позивачу не повернув. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення ст. 1046 та ст. 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 638 ЦПК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постанові від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки». Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов». Судом встановлено, що зі змісту розписки від 03 червня 2019 року не вбачається обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу, натомість визначено обов`язок підписати договір позики та передати в заставу належне відповідачу майно. Отже, про існування між позивачем і відповідачем саме боргового зобов`язання щодо повернення коштів, розписка не свідчить. При цьому матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача і невиконаний відповідачем обов`язку підписати з позивачем договір позики і передати в заставу майно. Верховний Суд в Постанові від 21.07.2022 у справі № 922/3308/20 вказав: «Згідно з послідовною та сталою правовою позицією Верховного Суду відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту способам, визначеним законодавством та/або його неефективність для захисту порушеного права/інтересу позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові. Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України , № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що в тексті копії документа іменованому «розписка» відсутній будь-який натяк на наявність зобов`язання у відповідача повернути грошові кошти, в даному випадку позивачем не було доведено факт укладення між нею та відповідачем саме договору позики; умови договору, які були погоджені позивачем та відповідачем; не надано жодних інших підтверджень укладення договору позики; не надано підтвердження, що у позивача на момент складання документу іменованого «розписка» існували зазначені у ньому грошові кошти тощо. Тобто, зазначене є ще одним доказом того, що надана суду копія документа іменована «розписка» є лише підтвердженням того, що у відповідача відсутнє зобов`язання перед позивачем з повернення грошових коштів у вказаному розмірі. З огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що спосіб захисту права, який обрав позивач, не відповідає змісту його порушеного права, тому позов про стягнення заборгованості за договором позики, не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed