Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті, заінтересована особа Чугуївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), обґрунтовуючи її таким. [INFO] в смт Нікольське Маріупольського району Донецької області помер брат заявника [PERSON] . Отримати свідоцтво про його смерть неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. Встановлення вказаного факту необхідно заявнику для державної реєстрації смерті його брата та отримання свідоцтва про смерть відповідно до чинного законодавства України. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести за його відсутності, вимоги, викладені в заяві, підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Чугуївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи сповіщений своєчасно та належним чином. Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13 травня 1988 року, [PERSON] народився [INFO] в м. Харків, батько [PERSON] , мати [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01 серпня 2000 року, [PERSON] народився [INFO] в м. Харків, батько [PERSON] , мати [PERSON] . Згідно з сповіщенням сім`ї № 10/1656 ід 07 березня 2023 року, наданого Чугуївським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України, [PERSON] повідомлено, що його брат старший солдат [PERSON] , [INFO] , загинув у бою за нашу Батьківщину, виявивши стійкість та мужність під час артилерійського обстрілу зі сторони збройних сил рф у Донецькій області. Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) № 74 від 13 березня 2022 року, солдата [PERSON] зняти з грошового забезпечення з 13 березня 2022 року та з продовольчого забезпечення з 14 березня 2022 року в зв`язку зі смертю. Згідно з Актом службового розслідування, зареєстрованого за вх. № 266 від 25 квітня 2022 року, смерть водія-заправника автомобільного відділення підвозу пального та мастильних матеріалів взводу матеріального забезпечення 1 механізованого батальйону військової частини [NUMBER] солдата [PERSON] виникла в результаті вибухово-осколкового поранення ділянок тіла, яка згідно з вимогами ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» сталася під час проходження служби за контрактом в Збройних Силах України та пов`язана з виконанням військового обов`язку військової служби в Збройних Силах України, та не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення і не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Смертельне поранення військовослужбовця отримано під час бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оброни Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку збройних сил російської федерації на території Донецької області. Відповідно до рапорту командира 2 механізованого батальйону військової частини [NUMBER] від 10 квітня 2022 року, зареєстрованого за вх. № 5610 від 10 квітня 2022 року, під час виконання військового обов`язку по захисту Батьківщини та територіальної цілісності і недоторканності суверенітету України, було встановлено факт загибелі серед особового складу військовослужбовців 2 механізованого батальйону військової частини [NUMBER] за період часу з 24 лютого 2022 року до сьогодні, а саме, зокрема, солдата [PERSON] . Згідно з Актом № 41 про настання смерті від 21 квітня 2022 року, засвідчено, що [INFO] приблизно о 16 год 30 хв солдат [PERSON] загинув у зоні бойових дій на території н.п. Нікольське Донецької області під час активних бойових дій та обстрілів позиції Збройних Сил України із застосуванням стрілецької зброї, артилерійського озброєння та бронетанкової техніки з боку збройних сил російської федерації від вибухово-осколкового поранення не сумісного з життям. Відповідно до повідомлення Чугуївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському району Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 432/32.23/73 від 29 квітня 2023 року, [PERSON] роз`яснено, що у випадку, якщо смерть настала на тимчасово-окупованій території або в районі можливих бойових дій, де отримати медичне свідоцтво про смерть неможливо, громадянам необхідно звертатися до суду з метою встановлення факту смерті. Враховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в цьому випадку є рішення суду про встановлення факту смерті факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджених наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 вся територія Маріупольського району Донецької області, куди входить смт Нікольське є тимчасово окупованою територією з 05 березня 2022 року. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є зокрема, законність, рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Факт смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території підтверджується вищевказаними доказами. У зв`язку з тим, що смерть [PERSON] настала на окупованій території, де жодний орган державної влади України не працює, то суд погоджується з тим, що отримати свідоцтво про смерть встановленого зразка і виданого компетентним органом державної влади України, є неможливим. Однак, відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Беручи до уваги викладене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи (довідка про причину смерті, свідоцтво про смерть, свідоцтво про поховання), виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, і, враховуючи, що реєстрація органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті [PERSON] неможлива, приходить до висновку, що факт смерті [PERSON] , яка настала [INFO] на тимчасово окупованій території України у смт Нікольське Маріупольського району Донецької області є доведеним та підлягає встановленню, а тому вимоги заявника підлягають задоволенню. Встановлення вказаного факту необхідно заявнику [PERSON] для державної реєстрації смерті його брата та отримання відповідного свідоцтва про смерть відповідно до чинного законодавства України. На підставі ч. 4 ст.\~317\~ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved