Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом, у якому просила стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) на її користь безпідставно списані з її карткового рахунку кошти в розмірі 18 523,72 грн та визнати всі нараховані банком проценти, штрафи і пені за цим картковим рахунком недійсними, зобов`язавши банк їх списати; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь 15 000,00 грн моральної шкоди; стягнути з банку судові витрати у справі. На обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначає, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2021 року у справі №201/3170/20, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2021 року, у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості відмовлено. Рішеннями судів встановлено, що 12 листопада 2018 року невідомі особи заволоділи карткою [PERSON] , збільшили кредитний ліміт, зняли кошти, що призвело до збільшення заборгованості не з вини [PERSON] . У провадженні СВ Металургійного ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 12018040340003532 від 13 листопада 2018 року на підставі заяви [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 КК України. Банк не довів вчинення [PERSON] дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідачка, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами. Крім того, немає будь-яких належних і допустимих доказів того, що саме відповідач вчинила дії (чи бездіяльність), які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, і що це є лише їх припущення. Отже, зазначеними судовими рішеннями встановлено, що грошові кошти з картки [PERSON] були списані шляхом шахрайських дій. 18 травня 2021 року позивач на адресу АТ КБ «ПриватБанк» надіслала лист щодо безпідставно списаних грошових коштів у розмірі 18 524,00 грн, у тому числі 524,00 грн комісії. Листом від 01 червня 2021року №20.1.0.0.0/7 - 210518/15611, АТ КБ «ПриватБанк» відмовив у списанні безпідставно списаних грошових коштів у розмірі 18 524,00 грн, в тому числі 524 грн комісії. Статтею 1213 ЦК України визначено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. На підставі наведеного, є всі підставі для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списаних коштів у розмірі 18 523,72 грн. Внаслідок шахрайських дій з рахунку позивача були списані належні їй кошти, що позбавило позивача ними розпоряджатися, забезпечувати особисті потреби. При цьому їй довелося витратити багато часу, щоб довести незаконне списання грошових коштів з її рахунку, брати участь у судових засіданнях за позовом банку до неї та намагатися у досудовому порядку урегулювати з банком питання, щодо повернення списаних з її рахунку коштів. Водночас банк продовжував нараховувати штрафні санкції, відмовлявся проводити службове розслідування щодо незаконного списання грошових коштів з рахунку позивача, що призвело до душевних страждань позивачки та її сім`ї, а також змін звичного укладу життя, та як наслідок моральних страждань. Розмір моральних страждань, ураховуючи ситуацію, яка складалася, а також безвідповідальність банку, [PERSON] оцінює в 15 000,00 грн, що відповідатиме принципу розумності і справедливості, глибині і ступеню перенесених моральних страждань. Ураховуючи наведене, позивач просила позов задовольнити. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2021 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 06 вересня 2021 року, цивільну справу за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про повернення грошових коштів передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва, на підставі пункту 1 частини першої статті 31 ЦПК України. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. У грудні 2021 року до суду надійшов відзив АТ КБ «ПриватБанк» на позов, мотивований тим, що рішенням суду від 19 лютого 2021 року у справі № 201/3170/20 відмовлено у задоволенні позовних вимог банку, тому інтереси [PERSON] повністю захищені в рамках розгляду справи № 201/3170/20, адже суд відмовив і в стягненні 18 523,73 грн, у тому числі 523,72 грн комісії банку, встановивши що ці перекази здійснені не позивачем, а третіми особами. Враховуючи договірний характер правовідносин між сторонами, презумпцію правочину, правових підстав для застосування статей 1212, 1213, ЦК України немає. Крім цього, позивач не надала суду належних обґрунтувань і доказів заподіяння їй моральної шкоди в заявленому в позовній заяві розмірі, а відтак стягнення такої шкоди задоволенню не підлягає. У лютому 2022 року до суду надійшла відповідь адвоката Самухи А. О. як представника [PERSON] на відзив банку на позов, яка мотивована тим, що банк не довів вчинення [PERSON] дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а [PERSON] , виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила про це банк і правоохоронні органи, врахувавши наявність кримінального провадження. Станом на 18 січня 2022 року банк не зарахував безпідставно списані грошові кошти з рахунку [PERSON] в розмірі 18 524,00 грн, в тому числі 524 грн комісії, повідомивши позивача про необхідність з цим питанням звернутися до суду. Відповідач не забезпечив дотримання вимог законодавства та не виконав зобов`язань перед позивачем, як володільцем банківського рахунку. Розмір моральних страждань, виходячи з ситуації, яка складалася, а також безвідповідального ставлення до банку, [PERSON] оцінює в 15 000,00 грн, на її думку саме такий розмір морального відшкодування відповідає принципу розумності і справедливості, глибині і ступеню перенесених моральних страждань. У судовому представник позивача - адвокат Самуха А. О. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив. Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд установив, що між сторонами укладено договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 21 березня 2013 року, на підставі якого було видано наступні кредитні картки: - [NUMBER] з датою відкриття 21 березня 2013 року та терміном дії - 01/17; - [NUMBER] з датою відкриття 07 лютого 2017 року та терміном дії - 05/20; - [NUMBER] з датою відкриття 15 листопада 2018 року та терміном дії - 09/22. Згідно з випискою за карткою/ рахунком - [NUMBER] листопада 2018 року здійснено п`ять переказів на картку ПриватБанку через Приват 24, всього 18 000,00 грн (сума у валюті картки), сума комісії - 523,72 грн (4 020,00 + 4 103,72 + 4 160,00 + 4 160,00 + 2 080,00 = 18 523,72 грн). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2021 року, ухваленим у справі 201/3170/20 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2021 року, у задоволенні позовних вимог банку відмовлено. У справі 201/3170/20 суди встановили, що 12 листопада 2018 року невідомі особи скористалися сім-карткою оператора мобільного зв`язку з номера абонента [NUMBER] , яка є «фінансовим номером» клієнта банку [PERSON] і отримали доступ до банківського рахунку останньої, заволодівши кредитними засобами банку. 12 листопада 2018 року здійснено п`ять переказів на картку ПриватБанку через Приват 24, всього 18 000,00 грн(сума у валюті картки), сума у валюті операції: 4020,00 + 4103,72 + 4160,00 + 4160,00 + 2080,00 = 18 523,72 грн. Отже, після збільшення у період з 07 до 14 листопада 2018 року кредитного ліміту до 13 000,00 грн, а також оформлення розстрочки на суму 7 300,00 грн, з картки [PERSON] були переведені грошові кошти п`ятьма транзакціями на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] на суму 18 523,72 грн (з урахуванням комісій). 12 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до Нікопольського ВП ГУ НП у Дніпропетровській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення і 13 листопада 2018 року на підставі її заяви внесені відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за ознаками частини першої статті 185 КК України.19 грудня 2018 року [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення викрадених грошових коштів, у зв`язку з досудовим розслідуванням кримінального провадження, у задоволенні якої листом від 19 січня 2019 року № 20.1.0.0.0/7-181220/747 АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/3170/20 [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з листом в якому просила списати її заборгованість перед банком у повному обсязі, проте листом від 01 червня 2021 року № 20.1.0.0.0/7-210518/15611 банк для вирішення її питання рекомендував звернутися з рішенням суду, що набрало законної сили і виконавчим листом до ДВС або приватних виконавців. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. За змістом пунктів 8, 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», яка діяла на момент списання спірних коштів банк, як емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Згідно з умовами договору клієнт зобов`язаний не допускати використання карток будь-якими іншими особами, зберігати у таємниці ПІН-коди, паролі та іншу інформацію, розголошення якої може призвести до фінансових втрат клієнта та банку, у разі втрати картки негайно повідомляти про це контакт-центр банку, не ініціювати проведення операцій із застосуванням карток у разі, якщо це може призвести до порушення недотримання вимог чинного законодавства України. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2021 року, ухваленим у справі 201/3170/20, яке набрало законної сили, у спорі між тими ж сторонами встановлено, що банк не довів вчинення [PERSON] дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою. [PERSON] виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила банк і правоохоронні органи про цей факт, що підтверджується наявністю кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами. За таких обставин, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, шляхом покладення на банк обов`язку зарахувати на картковий рахунок [PERSON] грошові кошти в розмірі 18 523,72 грн, оскільки позивач ці кошти не знімала та не вчиняла дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, однак банку добровільному порядку не повернув списані кошти. Водночас позовні вимоги про зобов`язання відповідача визнати всі нараховані банком за цим кредитним договором проценти, штрафи і пені недійсними задоволенню не підлягають з огляду на таке. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та цієї Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України). Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частин першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: «Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства». Результат аналізу статей 12, 89 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що у разі виникнення спору між сторонами суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку відсотків, пені, штрафних санкцій тощо та здійснити оцінку доказів, на яких такі дії ґрунтуються. З урахуванням викладеного позовна вимога про зобов`язання відповідача визнати всі нараховані банком за кредитним договором проценти, штрафи і пені недійсними є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення права позивача, тому у її задоволенні слід відмовити. Крім того, статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Частинами першою та другою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ураховуючи, що позивач не надала будь-яких доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди неправомірними діями банку та не довела факту заподіяння їй моральної шкоди, вимога [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За правилами частин першої - другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачем при зверненні до суду заявлено дві майнові позовні вимоги, за які нею сплачено по 908,00 грн за кожну. У зв`язку із частковим задоволенням заявлених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн, що відповідає пропорційності задоволених вимог.

Outcome: partial