Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду із позовом у якому просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з відповідача на користь позивачів понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначають, що позивачам [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.2004 на праві приватної власності належить 2/3 квартири [ADDRESS] , [PERSON] на підставі договору дарування від 27.03.2014 на праві приватної власності належить 1/3 квартири [ADDRESS] . Згідно Витягу з реєстру територіальної громади у м. Києві про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] син відповідача, [PERSON] , [INFO] донька відповідача, [PERSON] , [INFO] , батько позивачів. Однак, [PERSON] не проживає в квартирі понад дев`ять років після розлучення з колишньою дружиною, яка також є матір`ю позивачів [PERSON] , не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, станом квартири не цікавиться. У зв`язку з цим, позивачі обмежені у здійсненні свого права власності на квартиру, сплачуючи комунальні платежі з урахуванням проживання відповідача. Тому, позивачі звернулася з цим позовом до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.01.2023 у справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.04.2023 закінчено підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду. Позивачі в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, до суду від представника позивачів надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що вимоги позовної заяви підтримує, просить задовольнити та проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення судових повісток за адресою зареєстрованого місця проживання та публікації судом на веб-порталі судової влади України оголошення про виклик у судове засідання [PERSON] , тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Відзив на позовну заяву до суду не подав. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання, про причини неявки не повідомила, не подала відзив і сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить 2/3 квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору купівлі- продажу від 01.06.2004, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., зареєстрований в реєстрі за № 5949 та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить 1/3 квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору дарування частини квартири від 28.03.2014, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В. В., зареєстрований в реєстрі за № 1038. Згідно з Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 16.01.2023 № 88005564 про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Проте, відповідач в указаній квартирі не проживає з початку 2014 року, не приймає участь у витратах на утримання квартири, особистих речей [PERSON] в квартирі немає, станом квартири не цікавиться. Позивачами надано Акт комісії у складі мешканців будинку за адресою: [ADDRESS] від 23.12.2022 співвласників квартир: [PERSON] , [PERSON] , квартира 51 , [PERSON] , квартира 98 , з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за вказаною адресою у квартирі [ADDRESS] , не проживає починаючи з січня 2014 року. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як визначено у ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим, їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Як встановлено, відповідач зв`язків з родиною не підтримує та в квартирі [ADDRESS] , фактично не проживає, особистих речей не має. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення обов`язку, встановленого ст. 81 ЦПК України, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження права на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивачів про стягнення з відповідача судового збору сплаченого за подання позовної заяви, а також витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи встановлено, що правову допомогу позивачам надавало Адвокатське бюро «Юридична компанія «Шаповалов та партнери», на підставі Договору № 29-11/22 від 29.11.2022. Відповідно до п. 5 вказаного Договору ціна виконання цього доручення визначається сторонами у додаткових угодах. Згідно п. 2 додатку № 1 до Договору № 29-11/22 між [PERSON] та Адвокатським бюро, копії Акта виконаних робіт № 1 від 23.12.2022 який містяться в матеріалах справи, та платіжного доручення № 391279920 позивач [PERSON] здійснив платіж на суму 12240, 00 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд бере до уваги складність справи та виконаних робіт, час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерії розумності їхньої вартості, неминучості, обґрунтованості, та приходить висновку про стягнення із відповідача на користь позивача [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12240,00 грн., оскільки такі витрати підтверджені матеріалами справи. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню судовий збір в сумі 992, 40 грн., та правнича допомога у розмірі 12240,00 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] . Враховуюче викладене,

Outcome: approved