Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 25 січня 2023 року, в якій просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований 19 червня 2010 року Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №211. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 19 червня 2010 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Інгулецьким відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Криворізького\~міського управління\~юстиції у\~Дніпропетровській області.\~Від шлюбу\~мають двох\~спільних дітей\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] .\~Шлюбно-сімейні\~стосунки між\~подружжям припинені, вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, будь-які відносини не підтримують. На переконання позивача, шлюб між ними розпався остаточно та носить формальний характер, а його збереження на майбутнє суперечитиме її інтересам. Надання строку на примирення вважає недоцільним, оскільки відновлювати стосунки із [PERSON] вона наміру не має. Ухвалою суду від 01 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.18). Правом на участь в судовому засіданні позивач [PERSON] не скористалась, направивши на електронну пошту заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Після розірвання шлюбу просила прізвище « [PERSON] » залишити без змін. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи усіма можливими процесуально способами згідно зі ст.128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явився без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи, надання сторонам строку на примирення на адресу суду будь-якими засобами зв`язку не подавав. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його повторну неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень позивача проти заочного розгляду справи, що відповідатиме п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України. Суд акцентує\~увагу на\~тому,\~що навіть\~в умовах\~воєнного стану,\~введеного у\~зв`язку\~з військовою\~агресією Російської\~Федерації проти\~України Указом\~Президента України\~№64/2022\~від 24\~лютого 2022\~року та\~в черговий\~раз продовженого\~з 05\~години 30\~хвилин 19\~лютого 2023\~року строком\~на 90\~діб на\~підставі Указу\~Президента України\~від 06\~лютого 2023\~року №58/2023,\~затвердженого Законом\~України №2915-ІХ\~від 07\~лютого 2023\~року,\~право особи\~на судовий\~захист не\~може бути\~обмежено,\~оскільки відповідно\~до ст.ст.10,\~26\~Закону\~України «Про\~правовий режим\~воєнного стану»\~у\~період воєнного\~стану повноваження\~судів\~не можуть\~бути припинені. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що 19 червня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) укладено шлюб, зареєстрований Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №211 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 19 червня 2010 року). Від шлюбу сторони мають двох спільних малолітніх дітей доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження серії [NUMBER] від 26 березня 2016 року (видане повторно) та серії [NUMBER] від 13 червня 2017 року відповідно. Як вказувала позивач, шлюбні стосунки між сторонами припинено, вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають, жодних стосунків, притаманних подружжю, не підтримують. Відповідно до\~ст.24\~СК України,\~шлюб ґрунтується\~на вільній\~згоді жінки\~та чоловіка.Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, зумовлює його добровільний характер. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно ст.110 СК України. Як передбачено ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності\~шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яку кореспондує п.10 \~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Суд не застосовує положення ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні зібрано достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач своїх заперечень проти його розірвання у встановлений законом строк суду не надав, клопотань про надання строку на примирення не заявляв. Відповідно до ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Аналізуючи викладене, виходячи із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, а також того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст.113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Із свідоцтва\~про шлюб серії [NUMBER] від 19 червня 2010 року слідує, що під час державної реєстрації шлюбу позивач змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », яке суд вважає за можливе залишити без змін з урахуванням відповідної вимоги позивача стосовно цього. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне витрати по сплаті судового збору в сумі 1073 грн. 60 коп., понесені позивачем та документально підтверджені (а.с.1), стягнути з відповідача на її користь. Інші процесуальні витрати по справі відсутні.

Outcome: dismissed