Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 24.10.2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. Позов мотивований тим, що [PERSON] є забудовником та власником всього житлового будинку (з відповідними господарськими будівлями та спорудами), що розташований по [ADDRESS] . Вказаний будинок не є самочинним будівництвом. Належність [PERSON] на праві власності вказаного житлового будинку підтверджується довідкою Іванівського старостинського округу та записами у погосподарських книгах. Земельна ділянка, на якій знаходиться будинковолодіння, не приватизована. В адміністративному порядку зареєструвати право власності він не має можливості, що підтверджується листом Іванівського старостинського округу № 5 від 30.09.2022 року. Житловий будинок побудований без істотних порушень будівельно-технічних та протипожежних норм та правил. Стан зазначеного житлового будинку на даний час дозволяє безпечно його експлуатувати. Просить визнати за ним право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , 1991 року забудови, загальною площею 78,70 кв.м., жилою площею 55,00 кв.м., допоміжною 23,70 кв.м., а також на господарські будівлі та споруди: літню кухню, погріб під частиною будівлі, вхід у погріб, гараж, сарай (прибудову), сарай, сарай (прибудову), вбиральню, огорожу, хвіртку, колодязь та каналізаційний колодязь. Ухвалою суду від 21.12.2022 року по справі відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 26.12.2022 року від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи в підготовчому судовому засіданні без участі позивача та його представника з поверненням позивачу 50% суми судового збору сплаченого при поданні позову. 10.01.2023 року в суд надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову, проведення підготовчого судового засідання за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Ухвалою суду від 25.01.2023 року підготовче судове засідання по справі закрито в порядку ч.2 ст.200 ЦПК України, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання сторони не з`явилися. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням зазначеного положення ЦПК України та наявних в матеріалах цивільної справи клопотань учасників справи, суд вирішив за можливе розглянути справу за їх відсутності. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини справи, встановлені судом, зміст спірних правовідносин. [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 09.04.1983 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . (а.с.12) Згідно довідки Іванівського старостинського округу № 5 від 30.06.2022 №12/05-24/231, [PERSON] належить житловий будинок по [ADDRESS] , згідно погосподарської книги №03 за 2021-2025 року особовий № [NUMBER] . (а.с.13) Згідно листа Іванівського старостинського округу № 5 від 30.09.2022 року вих.№12/05-24/606, не представляється можливим визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок по [ADDRESS] у зв`язку зі змінами в законодавстві та запропоновано звернутися до суду. (а.с.15) Згідно довідки Іванівського старостинського округу №5 Миронівської міської Ради Обухівського району від 30.09.2022р. вих.№12/05-24/607, з записом в погосподарській книзі за №03 під особовим №0211-1 за 2011-2015 роки, №03 під особовим №00211-1 за 2016-2020 роки, №03 під особовим №0209-1 за 2021-2025 роки, головою двору є [PERSON] , якому дійсно належить весь житловий будинок (з відповідними господарськими будівлями та спорудами) з такими технічними характеристиками: житловий будинок, 1991 року забудови, загальною площею 78,70 кв.м., жилою площею 55,00 кв.м., допоміжною 23,70 кв.м., що розташований на присадибній земельній ділянці з фонду земель Іванівського старостинського округу Миронівської міської Ради. Земельна ділянка не приватизована. (а.с.16) Згідно висновку експерта-інженера з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] від 22.06.2022 року вих.№10, житловий будинок по [ADDRESS] , 1991 року забудови, загальною площею 78,70 кв.м., жилою площею 55,00 кв.м., допоміжною 23,70 кв.м., зведений без істотних порушень будівельно-технічних норм та правил, стан зазначеного житлового будинку на даний час дозволяє безпечно його експлуатувати. (а.с.18) Згідно експертного висновку протипожежного стану об`єкту СПД [PERSON] від 18.10.2022р. №15, розглянувши технічний паспорт від 10.06.2022 року на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами 1991 року забудову, розташований під [ADDRESS] , експертом зроблено висновок, що на момент здійснення експертизи зазначений житловий будинок відповідає вимогам протипожежної безпеки. (а.с.20) Згідно довідки КП ТМР «Архпроект» від 10.06.2022 року № 179, житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] станом на 10.06.2022 року має такі технічні характеристики: загальна площа 78,70 кв.м., житлова площа 55,00 кв.м., допоміжна площа 23,70 кв.м. (а.с.23) Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] станом на 10.06.2022 року, вказаний житловий будинок - 1991 року забудови площею 97,5 кв.м. (а.с.29) Згідно листа Іванівського старостинського округу № 5 від 09.02.2023 №12/05-22/19, [PERSON] має у користуванні земельну ділянку в розмірі 0,09 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, дана земельна ділянка не перебуває в приватній власності. Рішення про надання в користування земельної ділянки в старостинському окрузі відсутнє. Всі рішення, які приймалися Іванівською сільської радою знаходяться в архіві м.Богуслав. (а.с.41) Згідно ухвали суду в порядку ст.81 ЦПК України про витребування доказів, Головне управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області листом від 11.04.2023 №9-10-0.61-3124/2-23 повідомило, що [PERSON] право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] не реєструвалося, інформація щодо кадастрового номеру та права власності на земельну ділянку відсутня. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статей 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пленум Верховного Суду України у постанові від 22.05.1995 р. № 15 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (з наступними змінами) роз`яснив, що до правовідносин, що виникли до 15 квітня 1991 року, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, що було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні, розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (п. 6). Так, відповідно до ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Частиною 2 ст. 123 даного кодексу визначено, що розмір часток члена колгоспного двору встановлюється виходячи із рівності часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до положень Закону УРСР "Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР" (від 02.06.1968 року) кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувались прізвище, ім`я по батькові глави сім`ї, на ім`я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку, іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості передбачена не була за виключенням договорів дарування, міни, купівлі-продажу, пожиттєвого утримування, спадкування. З введенням в дію Закону України "Про власність" 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15 квітня 1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства. Частиною 1 статті 31 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Разом із тим, суду надана копія сторінок погосподарської книги на господарство в [ADDRESS] за період 1991-1995 р.р., з Розділу ІІІ якої вбачається, що на 01.01.1991 року загальна площа будинку складає 25 кв.м., жила 20 кв.м. Відомості щодо загальної та жилої площі будинку за період 1992-1995р. відсутні. В той час, як правильність записів в погосподарській книзі підтверджується підписом голови домогосподарства [PERSON] на 01.01.1991, 01.01.1992, 01.01.1993, 01.01.1994. Технічний паспорт на спірний житловий будинок, виготовлений на 10.06.2022 року містить відомості про те, що вказаний будинок має загальну площу 78,70 кв.м, житлову 55,00 кв.м, допоміжну 23,70 кв.м. Вказані відомості не співпадають з інформацією щодо площі будинку, яка міститься у погосподарській книзі станом на 1991-1995р.р. Крім того, згідно записів погосподарської книги на господарство в [ADDRESS] , соціальна група господарства станом на 01.01.1991 року колгоспний двір. Членами господарства зазначені: [PERSON] (голова), [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка). Згідно роз`яснень Пленуму ВСУ, викладених в постанові від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (п.6) на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають право ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Таким чином, позивач, відповідач та їхні діти мають право на спірне нерухоме майно. Однак, позивачем вказані обставини не зазначені, що перешкоджає суду встановити дійсні обставини справи. Крім того, порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07.12.1990 року №533-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом Української РСР від 25.12.1974 року №3377-VІІІ «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 року №112/5, Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 12.05.1985 року №5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1975 року №45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністерства юстиції УРСР від 19.01.1976 року №1/5, та іншими нормативними актами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. В порушення вказаних вимог, позивачем не надано відомостей щодо року введення спірного будинку в експлуатацію. Вказане, на переконання суду, свідчить про відсутність достатніх доказів обгрунтованості позовних вимог. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно задоволенню не підлягають. Визнання позову відповідачем суд у відповідності до ст.206 ЦПК України не може прийняти до уваги, оскільки воно суперечить вищенаведеним положенням законодавства. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed