Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Київметробуд» (далі - АТ «Київметробуд»), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 140 807,59 грн, а також середній заробіток за весь час затримки сплати заробітної плати на день фактичного розрахунку (станом на 15 червня 2021 року - 104 234,19 грн). Свої вимоги обґрунтовує тим, що 19 грудня 2019 року її було прийнято на посаду директора з закупівель ПАТ «Київметробуд», найменування якого було змінено 08 лютого 2020 року на АТ «Київметробуд». 23 березня 2021 року наказом № 88 її було звільнено, у зв`язку зі скороченням чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, який позивач не отримала. Крім того, зазначає, що з грудня 2020 року підприємство не виплачувало їй заробітну плату, у зв`язку з чим, виникла непогашена заборгованість відповідача перед позивачем за грудень 2020 року - березень 2021 року. З огляду на викладене, враховуючи фактичне звільнення позивача з роботи, остання звернулась до суду з позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 02 серпня 2021 року вказану позовну заяву було залишено без руху. 12 серпня 2021 року на виконання зазначеної ухвали позивачем надано до суду докази, які підтверджують, що нею здійснено всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаних доказів. Ухвалою суду від 13 вересня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін за вищевказаним позовом. 27 вересня 2021 року на електронну пошту суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи за позовом [PERSON] до АТ «Київметробуд» про стягнення заробітної плати за участю позивача та її представника, у задоволенні якого, ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2021 року було відмовлено. Оскільки розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з даними зворотніх повідомлень про вручення поштових відправлень, учасники справи отримали копії ухвал про відкриття та позовної заяви з додатками. 10 грудня 2021 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позові, посилаючись на те, що позивач 23 березня 2021 року була ознайомлена з наказом про звільнення від 23 березня 2021 року № 88. Крім того, [PERSON] було повідомлено попередженням від 10 березня 2021 року про скорочення штату працівників, а саме, що її посада підлягає скороченню, а також повідомлено про те, що на той момент на підприємстві були відсутні посади, які б могли бути запропоновані їй для подальшого працевлаштування. З вказаним попередженням [PERSON] була ознайомлена під підпис 15 березня 2021 року. Також зазначає, що згідно з довідкою про доходи залишок заборгованості перед [PERSON] за період з 01 грудня 2020 року по 23 березня 2021 року складає 63 552,15 грн, а відповідно до довідки про розрахунок середнього заробітку середньоденна заробітна плата позивача становила 2 153,23 грн. Тобто, розрахунки наведені позивачем не відповідають вимогам чинного законодавства. 31 січня 2022 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, в якій остання, посилаючись на те, що відповідачем по справі не спростовано заявлені нею позовні вимоги і їх обґрунтування, а також надано розрахункові листи за жовтень - листопад 2020 року, в жовтні 2020 року - 74 553,92 грн, в листопаді 2020 року - 43 099,46 грн, просить стягнути з відповідача на її користь 803 827,10 грн, з яких 215 661,20 грн - заборгованість по заробітній платі, а 588 165,90 - середній заробіток за час затримки сплати заробітної плати станом на 25 січня 2022 року. Вказану заяву про збільшення позовних вимог, з урахуванням вимог пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України, було прийнято судом. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. При цьому, статтею 3 КЗпП встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Таким чином відносини, які виникають між працівником і роботодавцем з приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та іншими. Положеннями статей 21, 43 Конституції України, статей 94, 115 КЗпП України, статей 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Судом установлено, що позивач 19 грудня 2020 року була прийнята на посаду директора із закупівель ПАТ «Київметробуд», з 08 лютого 2020 року - АТ «Київметробуд», що підтверджується записами в особовій картці працівника - [PERSON] . Відповідно до копії наказу АТ «Київметробуд» від 23 березня 2021 за № 88 позивача 23 березня 2021 року звільнено із займаної посади, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Відповідно до довідки від 02 грудня 2021 року № АТП00000179, виданої [PERSON] , остання працювала в АТ «Київметробуд» з 19 грудня 2019 року по 22 березня 2021 року та перед [PERSON] рахується заборгованість по заробітній платі за період з 01 грудня 2020 року по 23 березня 2021 року в розмірі 63 552,15 грн. Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, зазначала про те, що відповідачем їй не виплачена заробітна за період з грудня 2020 року по березень 2021 року. Відповідно до статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці своєчасно на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, встановленим ст.12 Закону України «Про оплату праці». Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, з розрахункових листів вбачається, що за грудень 2020 року позивачу нараховано 37 500 грн, за січень 2021 року - 37 037,46 грн, за лютий 2021 року - 29 086,22 грн, за березень 2021 року - 32 537,41. Вказаний розмір нарахованої позивачу заробітної плати узгоджується також і з довідкою від 02 грудня 2021 року № АТП00000179. Крім того, у вказаній довідці зазначено про те, що [PERSON] було частково сплачено заробітну плату за лютий 2021 року в розмірі 9 704,53 грн та за березень - 20 498,57 грн, а залишок заборгованості за період з 01 грудня 2020 року по 23 березня 2021 року становить 63 552,15 грн. Отже заборгованість по заробітній платі становить 63 552,15 грн. Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, визначила розмір заборгованості по заробітній платі, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, в сумі 215 661,20 грн. Однак суд не може погодитись з таким розрахунком, оскільки позивач розраховувала суму заборгованості виходячи з розміру середньоденного заробітку, а не з сум виплат, нарахованих [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача, гарантоване статтею 43 Конституції України та не виплачені всі належні до виплати суми в день звільнення, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 63 552,15 грн, такий розмір заборгованості підтверджений належними доказами та не спростований позивачем. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Згідно з пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, (далі - Порядок) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно наведеного позивачем розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати на 25 січня 2022 року, середньоденна заробітна плата становить 2 800,79 грн в розрахунку на один робочий день. Період затримки розрахунку при звільнені з 24 березня 2021 року по 25 січня 2022 року становить 210 днів, а тому середній заробіток за період затримки при звільнені: 2 800,79х210 = 588 165,90 грн. Суд не погоджується з таким розрахунком позивача, оскільки розрахунок середньоденного заробітку здійснений з врахуванням сум виплат, отриманих в жовтні 2020 року, та листопаді 2020 року, які не є двома останніми місяцями роботи позивача, що суперечить чинному законодавству. Крім того, відповідачем разом з відзивом до суду було надано довідку № АТП00000178 від 02 грудня 2021 року про розрахунок середнього заробітку [PERSON] , з якої вбачається, що заробітна плата позивача за фактично відпрацьовані дні в січні 2021 року становить 37 037,46 грн, а в лютому 2021 року - 10 333,50 грн; кількість фактично відпрацьованих днів в січні 2021 року становить - 17 днів, в лютому 2021 року - 5 днів. Отже при визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд, враховуючи дані з довідки № АТП00000178 від 02 грудня 2021 року про розрахунок середнього заробітку [PERSON] , виходить з наступних розрахунків: -останніми двома повними місяцями роботи позивачки є січень 2021 року та лютий 2021 року; -кількість фактично відпрацьованих позивачем календарних днів в зазначений період (відповідно до довідки про розрахунок середнього заробітку від 02 грудня 2021 року № АТП00000178) становить за січень 2021 року - 17 днів, за лютий 2021 року - 5 днів; -позивачу за цей період нарахована заробітна плата у розмірі за січень 2021 року - 37 037,46 грн, за лютий 2021 року - 10 333,50 грн; -середньоденний заробіток позивача за останні два повні місяця роботи становить (37 037,46+10 333,50) / (17+5) = 2 153,23 грн; -кількість робочих днів з 24 березня 2021 року по 25 січня 2022 року складає 211 днів; -середній заробіток за зазначений період склав 2 153,23 х 211 = 454 331,53 грн. Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 454 331,53 грн. При цьому суд враховує роз`яснення, викладені у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на вказане, суд вважає необхідним зазначення в резолютивній частині рішення суду, що розмір заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати визначаються без врахування утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір, підлягають стягненню на її користь з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, в сумі 589,96 грн. Що стосується вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 3 500 грн, то суд зазначає наступне. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано суду доказів надання їй адвокатом правничої допомоги, зокрема, в додатках до позову відсутні: договір про надання правничої допомоги, детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, документи, що свідчать про оплату гонорару, тобто суд позбавлений можливості встановити факт надання юридичної допомоги позивачу, а також встановити співмірність між розміром оплати послуг адвоката та виконаної ним роботи. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цієї частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial