Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

Позивач зазначив, що між ним як адвокатом і відповідачем 31.12.2021р. було укладено договір про надання правничої допомоги № 631-12. Згідно п. 1.1. Договору, відповідач доручає, а позивач приймає на себе зобов`язання надавати правову (юридичну) допомогу, шляхом правового супроводу, в обсязі та на умовах, передбачених зазначеним договором. Згідно п.\~2\~додатку до\~договору,\~абонентська плата\~(гонорар)\~адвоката становить\~7\~500грн\~за один\~календарний місяць, щомісячно, до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим. Згідно звітів та актів приймання-передачі, позивачем надано послуги за укладеним договором в період від січня 2022р. по 05.08.2022р. загальною сумою 43\~676грн 67коп, які відповідачем не сплачені. Просить стягнути 43\~676грн 67коп заборгованості за договором про надання правничої допомоги з врахуванням урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, станом на 11.09.2022р. - 1\~607грн 78коп, та 3% річних від простроченої суми 361грн 51коп, всього - 45\~645грн 96коп. У задоволенні зустрічного позову просить відмовити, подав відзив (а.с.86-93). Представник відповідача позов не визнала, подала зустрічний про визнання недійсним укладеного між сторонами 31.12.2021р. договору про надання правничої допомоги № 631-12. Мотивувала тим, що членом наглядової ради Приватного акціонерного товариства «Проектний і проектно-конструкторський інститут «МЕТАЛУРГАВТОМАТИКА» є рідний брат позивача, заступником директора їх матір, [PERSON] , яка фактично не працювала. Дійсно 31.12.2021р. між сторонами по справі було укладено договір про надання правничої допомоги № 631-12. Позивач, котрий у липні 2022р. надавав відповідачу згідно цього договору правову (юридичну) допомогу, шляхом правового супроводу, 22.07.2022. уклав зі своєю матір`ю, [PERSON] , договір № 25-07 про надання правової допомоги, і направив відповідачу адвокатський запит, мотивованим тим, що [PERSON] 29.07.2022р. звільнено з посади заступника директора, і у зв`язку з наданням правової допомоги просить надати інформацію про суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні і компенсації за невикористану нею відпустку, про дані заробітної плати, починаючи з 01.01.2022р. до дати звільнення тощо. Посилаючись на порушення положень ст.ст.26, 28 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», просить визнати недійсним договір № 31-12 про надання правової допомоги від 31.12.2021р. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 31.12.2021р. між сторонами було укладено договір про надання правничої допомоги № 631-12 (а.с.8-15). Згідно актів приймання-передачі від 31.01.2022р., 28.02.2022р., 31.03.2022р., 30.04.2022р. 31.05.2022р., 30.06.2022р., 31.07.2022р., 05.08.2022р. (а.с.17-31) та звітів до них, сторони погодили надання послуг позивачем як адвокатом якісно, в повному обсязі і в строк і прийняті відповідачем без зауважень. Позивач зазначає, що загальна вартість послуг 43 676грн 67коп, і ця сума не виплачена йому дотепер. Відповідач наявність заборгованості на заперечує. 05.08.2022р. зазначений договір був розірваний (а.с.16). 25.07.2022р.\~між позивачем\~та [PERSON] ,\~яка до\~29.07.202р.\~обіймала посаду\~заступника директора Приватного акціонерного товариства «Проектний і проектно-конструкторський інститут «МЕТАЛУРГАВТОМАТИКА» (відповідача у справі), було укладено договір № 25-07 про надання правничої допомоги (а.с.98-101). Згідно додатку до цього договору, позивач надав [PERSON] послуги щодо проведення перемовин з ПП «Віктор і сини» з питань гарантійного обслуговування автомобіля (а.с.102), а 07.09.2022р. послуги з оформлення документів для проведення скорингу клієнта у банку (а.с.103). 12.09.2022р. позивач, діючи на підставі договору № 25-07 від 25.07.2022р., направив відповідачу адвокатський запит, мотивованим тим, що [PERSON] 29.07.2022р. звільнено з посади заступника директора, і у зв`язку з наданням правової допомоги просить надати інформацію про суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні і компенсації за невикористану нею відпустку, про дані заробітної плати, починаючи з 01.01.2022р. до дати звільнення тощо (а.с.77). 30.09.2022р. договір № 25-07 про надання правничої допомоги був розірваний (а.с.104). Представник відповідача, зауважуючи, що позивач, представляючи інтереси своєї матері і уклавши із нею 25.07.2022р. договір про надання правової допомоги № 25-07 та направляючи запит до відповідача 12.09.2022р., і одночасно надаючи правову допомогу і відповідачу на підставі № 631-12 від 31.12.2021р. в липні 2022р. послуги відповідачу, діяв всупереч положенням положень ст.ст.26, 28 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України). Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свою чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб`єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб`єктивні права за своїм розсудом. Таким чином, правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють норми-принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип. Важливим елементом свободи договору є воля та її зовнішній вираз - волевиявлення. Наявність укладеного між позивачем та відповідачем оспорюваного договору та факт його виконання (надання послуг відповідачем та їх часткова оплата позивачем), свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти вказаний договір, і що їхній зовнішній вираз волі (волевиявлення) відповідав внутрішній волі. За змістом ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України). Як вбачається з матеріалів справи, сторони за результатом досягнення згоди з усіх істотних умов договору уклали договір про надання правової допомоги, який став обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №911/2768/20, від 30.06.2021 у справі №910/3140/19. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на\~момент їх\~вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17 та у постанові Верховного Суду від 17.08.2021 у справі №904/4885/20. При цьому, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19(910/20867/17), від 17.06.2020 у справі №910/12712/19 та від 28.11.2019 у справі №910/8357/18. По справі встановлено, що оспорюваний договір укладений 31.12.2021р. Договір між позивачем та [PERSON] укладений 25.07.2022р., тобто на півроку пізніше. Відтак обставини недійсності договору, на які посилається представник відповідача, на момент його укладення не існували. Також суд враховує, що оспорюваний договір розірвано 05.08.2022р., а із запитом до відповідача стосовно виплат [PERSON] при звільненні позивач в межах укладеного договору від 25.07.2022р. звернувся 12.09.2022р. Тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, оскільки суд не вбачає по справі підстав для відступу від презумпції дійсності правочину, а первісний позов задовольнити, позаяк сума, яку просить стягнути позивач, підтверджена актами, наявними в матеріалах справи, погоджена з відповідачем шляхом підписання актів приймання-передачі та впродовж розгляду справи не спростовувалася, рівно як і нараховані на цю суму суми інфляційних втрат та 3% річних за положеннями ч.2 ст.625 ЦК України. Судові витрати позивача стягнути з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved