Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

25.10.2021 року [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Запорізької міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, в обґрунтування якого зазначив наступне. 05.07.2019 року [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., зареєстрованому в реєстрі за № 1234, подарувала належні їй 3/4 частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Інша частка квартири, а саме [PERSON] належала після смерті її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , так як вони проживали разом та були зареєстровані за вказаною адресою до смерті [PERSON] . Після смерті свого чоловіка, [PERSON] з 20.12.2018 року по 31.07.2019 рік, продовжувала проживати у вказаній квартирі за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із погіршенням здоров`я та потрібним постійним медичним доглядом [PERSON] направили на проживання та лікування в КУ «Запорізький геріатричний пансіонат». Позивач періодично її відвідував, так як мобільним телефоном [PERSON] не користувалась. Так як з березня 2020 року було запроваджено посилені протиепідеміологічні заходи на території країни через COVID-19, відвідування хворих були заборонені. У серпні 2021 року [PERSON] отримав судову повістку по справі № 333/4739/21, де він зазначений як третя особа. Предметом позову є встановлення додаткового строку для прийняття спадщини [PERSON] після смерті його брата [PERSON] на частину спірної квартири. З матеріалів даної цивільної справи [PERSON] дізнався, що [PERSON] померла ще [INFO] . Позивач був обізнаний про наявність заповіту, складеного за життя 29.09.2018 року [PERSON] на користь його брата [PERSON] , проте останній із заявами до нотаріальної контори не звертався на протязі двох років після смерті [PERSON] , тому він був впевнений, що спадщину після смерті чоловіка фактично прийняла його дружина [PERSON] . Позивач звернувся до нотаріуса Масловець Л.С., яка роз`яснила, що 24.01.2019 року [PERSON] склала заповіт на його ім`я і все своє майно заповіла [PERSON] . Позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини за заповітом до нотаріуса Масловець Л.С., 17.09.2021 року було заведено спадкову справу, а 06.10.2021 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із пропуском шестимісячного строку на прийняття спадщини. Враховуючи зазначене, [PERSON] звернувся із позовом до суду, в якому просить суд визначити йому додатковий строк тривалістю три місяці після набрання рішення законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді від 29.10.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Відзив на позовну заяву відповідач не надав. 22.11.2021 року до суду надійшла копія спадкової справи № 174/2021 після померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 08.02.2022 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом своєчасно та належним чином. Свої інтереси в суді довірив представляти адвокату Ференець О.Є., який надав заяву, в якій просить розгляд судового засідання у справі № 333/7366/21 провести без участі позивача та його представника, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання був повідомлений судом своєчасно та належним чином, у встановленому законом порядку. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», рішення від 07.07.1989 року, заява № 11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справу, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді, суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, копію спадкової справи № 174/2021, дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з договором дарування частини квартири від 05.07.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 1234, [PERSON] подарувала 3/4 частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , позивачу [PERSON] (а.с. 9-10). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01.07.2021 року, за [PERSON] зареєстровано 3/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 16.09.2021 року Комунарським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що 22.12.2020 року складено відповідний актовий запис № 2021 (а.с. 11). Згідно з заповітом від 24.01.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Масловець Л.С. та зареєстрованого в реєстрі № 97, померла [PERSON] заповіла [PERSON] все своє майно (а.с. 12-13). 17.09.2021 року до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. звернувся [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно після смерті [PERSON] (а.с. 28, копія спадкової справи). Відповідно до постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії від 06.10.2021 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. відмовлено [PERSON] в отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] , оскільки останній пропустив строк та не подав заяву про прийняття спадщини в строк, встановлений ст. 1270 ЦК України (а.с. 14-15). Предметом позовних вимог є визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України). Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК України). Зважаючи на наведене, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч. 2 ст. 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. З урахуванням наведеного якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Обов`язок доведення поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини покладається на спадкоємця, який пропустив цей строк. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які пов`язані, зокрема, з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, тощо. Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку. Судом встановлено, що позивач не знав про відкриття спадщини та не міг знати, оскільки про смерть [PERSON] дізнався лише з матеріалів цивільної справи № 333/4739/21. І лише після смерті [PERSON] позивачу стало відомо про наявність заповіту на його користь. Крім того, похованням [PERSON] займався [PERSON] (брат померлого чоловіка [PERSON] ), про її смерть його не повідомив, а натомість звернуся до суду із позовом. 22.09.2022 року Комунарський районний суд м. Запоріжжя у справі за позовом [PERSON] до Запорізької міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, третя особа [PERSON] ухвалив рішення, яким позов [PERSON] було задоволено, визначено [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , тривалістю у три місяці, починаючи з дня набрання рішенням законної сили. Проте, постановою Запорізького апеляційного суду від 30.11.2022 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.09.2022 року у цій справі скасовано. Прийнято нове судове рішення наступного змісту. В задоволені позову [PERSON] до Запорізької міської ради, третя особа: [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовити. Отже період, визначений законом для прийняття спадщини (6 місяців від дня відкриття спадщини) після смерті [PERSON] закінчився, проте з об`єктивних та непереборних перешкод позивач [PERSON] не зміг реалізувати своє право на отримання спадщини. Позивач, отримавши відмову нотаріуса 06.10.2021 року, звернувся до суду 25.10.2021 року із заявою про визнання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. За таких обставин суд вважає, що мають місце поважні причини для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] , і позов [PERSON] слід задовольнити. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; від 18.07.2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; від 09.12.1994 року, пункт 29).

Outcome: approved