Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 21 червня 2021 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до Комунального підприємства «Дніпровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова», в якому просила суд: - поновити строк на подачу позовної заяви; - визнати незаконним та скасувати, виданий Комунальним підприємством «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» Наказ №390-02/2257-п від 04 жовтня 2021 року про звільнення [PERSON] з посади лікаря - кардіолога платної поліклініки Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» у зв`язку зі скороченням на підставі п. 1 ч. і ст. 40 К3пП та поновити на роботі [PERSON] , код РНОКПП [NUMBER] в Комунальному підприємстві «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» на посаді лікаря - кардіолога з 05 жовтня 2021 року; - Стянути з Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І Мечникова» Дніпропетровської обласної ради" на користь [PERSON] , середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з дати звільнення, 05 жовтня 2021 р. по дату поновлення на роботі; - ???Стягнути з Комунального підприємства "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. I.I. Мечникова" Дніпропетровської обласної ради" на користь [PERSON] , заподіяну моральну шкоду у розмірі 75 000 грн; - ???Стягнути з Комунального підприємства "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. I.I. Мечникова" Дніпропетровської обласної ради" на користь [PERSON] , код РНОКПП [NUMBER] витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн. та сплачений судовий збір; В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 13 грудня 2006 року по 20 лютого 2020 рік вона працювала на посаді лікаря - кардіолога платної поліклініки Комунального підприємства "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. I.I. Мечникова" Дніпропетровської обласної ради». 04 жовтня 2021 року наказом № 390-02/2257-п позивача звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ . Підстава звільнення вказано Наказ КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. Мечникова» ДОР» № 180 від 04 серпня 2021 року про ліквідацію платної поліклініки та реорганізацію відділення додаткової медичної допомоги», письмове попередження про вивільнення, згода профспілкового комітету (протокол № 9-2 від 20 вересня 2021 року). Даний наказ вважає незаконним оскільки винесений в порушення норм КЗпП . Так 05 серпня 2021 року на зібранні трудового колективу платної поліклініки їм повідомили про можливу ліквідацію платної поліклініки . В вересні 2021 року нею було написано заяву про надання щорічної відпустки. В подальшому позивач 22 вересня 2021 року виїхала за межі країни де й знаходилась до 14 листопада 2021 року. Після повернення вона з`явилася на роботу де її відразу було запрошено до відділу кадрів та надано для ознайомлення наказ про звільнення від 04 жовтня 2021 року Жодних пропозицій про переведення для подальшої роботи за своєю спеціальністю за період з серпня 2021 року до моменту отримання наказу про звільнення та трудової книжки вона не отримувала. Стосовно поновлення строку на звернення з позовною заявою зазначила, що відповідно п. 1 глави ХІХ, якою доповнено КЗпП, згідно з законом № 540-ІХ від 30 березня 2020 року передбачено, що «Під час дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби COVID-19, строки визначенні ст. 233 КЗпП продовжуються на строк дії такого карантину». Крім того Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. який триває по теперішній час у зв`язку з чим вона вимушена була 08 березня 2022 року виїхати за межі України до Німеччини де отримала статус вимушеного переселенця. Тому просила суд поновити строк на звернення з позовом. В результаті її звільненні вона була позбавлена права на отримання заробітку, внаслідок чого вимушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, втратила можливість нормального та достойного існування та забезпечення. Все це призвело до додаткового хвилювання, психічних та психологічних незручностей, занепокоєння якістю подальшого її життя, тому просила суд стягнути на її користь спричинену моральну шкоду в розмірі 75 000 грн. та судові витрати по справі(а.с.3-13). 24 січня 2023 року представник відповідача надав відзив на позов, в якому вважає позовні вимоги необґрунтованими на підставі наступного. Позивачем без поважних причин пропущено строк на звернення з заявою про поновлення на роботі, оскільки 04 серпня 2021 року вона була присутня під час проведення чергового зібрання трудового колективу платної поліклініки, тому була обізнана про можливе звільнення. Посилання позивача на п. 1 глави ХІХ Закону України № 540-ІХ від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19» та на Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні про введено воєнний стан, як підстави для поновлення строків при цьому ніяким чином не обгрунтовуючи, який вплив має карантин та введення воєнного стану на її неможливість звернутися вчасно. Більш того судові органи не припиняли свою діяльність ні під час карантину ні під час воєнного стану. Стосовно обґрунтованості позовних вимог зазначили, що 04 серпня 2021 року на зібранні трудового колективу платної поліклініки, було повідомлено про ліквідацію платної поліклініки та пропозиції щодо переведення, що підтверджується Наказом № 180 від 04 серпня 2021 року, а позивача звільнено 04 жовтня 2021 року, тобто відповідно до вимог діючого законодавства, оскільки позивача було повідомлено за два місяця до вивільнення. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди зазначили, що заявлені вимоги не доведенні належними та допустимим доказами, що саме діями відповідача позивачу було спричинено моральну шкоду (а.с. 65-73). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 21 червня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.52). Ухвалою суду від 22 червня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення та призначено розгляд справи без повідомлення сторін, задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с. 53-54). 30 листопада 2022 року винесено ухвалу про розгляд справи з повідомлення сторін (а.с. 62-63). Ухвала про витребування доказів відповідачем залишена без виконання. 02 травня 2023 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, заяв клопотань про відкладення судового засідання суду не надавав . Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом Наказом № 931-п Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» від 12 грудня 2006 року [PERSON] прийнято з 13 грудня 2006 року до платної поліклініки на посаду лікаря - кардіолога на 1,0 ставку на період чергової відпустки лікаря [PERSON] (а.с. 21). 04 серпня 2021 року Комунальним підприємством «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» винесено Наказ № 180 про ліквідацію платної поліклініки та реорганізацію відділення додаткової медичної допомоги, відповідно до якого з 06 жовтня 2021 року у штатному розписі платної поліклініки скоротили посади, в тому числі лікар - кардіолог 0,75 ставки (а.с. 14-17) Наказом № 390-02/2257/п Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» від 04 жовтня 2021 року [PERSON] , лікаря- кардіолога платної поліклініки звільнено 05 жовтня 2021 року у зв`язку зі скороченням штату п. 1 ст. 40 КУпП України. Підстава Наказ № 180 «Про ліквідацію платної поліклініки та реорганізацію відділення додаткової медичної допомоги» від 04 жовтня 2021 року, письмове попередження про вивільнення, згода профспілкового комітету (протокол №9-2 від 20 вересня 2021) (а.с. 20). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 80 ЦП К України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові. Судом встановлено, що позивач з 13 грудня 2006 року працювала на посаді лікаря - кардіолога платної поліклініки Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради». Відповідно до наказу № 180 від 04 серпня 2021 року «Про ліквідацію платної поліклініки та реорганізацію відділення додаткової медичної допомоги» з 06 жовтня 2021 року у штатному розпису платної поліклініки скорочено посаду лікаря - кардіолога. 05 серпня 2021 року на зібранні трудового колективу платної поліклініки працівників було повідомлення про ліквідацію платної поліклініки, бул-ь - яких письмових попереджень про вивільнення позивачу вручено не було. Іншої посади відповідачем запропоноване не було. Відповідно до наказу № 390-02/2257-п від 04 жовтня 2021 року позивача звільнено із займаної посади згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі N 800/538/17, провадження N 11-431асі18. Відповідно до ч. 3 ст. 492 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Так, нібито дотримуючись вказаної норми, одночасно із попередженням про звільнення роботодавці висувають пропозицію скорочуваним працівникам щодо зайняття інших вакантних посад на підприємстві. Проте, Верховний Суд у постанові по справі № 761/41149/16-ц від 29.01.2020 року надав роз`яснення застосуванню вказаної норми, вказавши: «…Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення… Працевлаштування попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівника є обов`язком роботодавця, і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватися добросовісно без застосування надмірного формалізму, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин…». Аналогічну позицію було висловлено Верховним Судом у постанові по справі № 646/2661/20 від 09.12.2021 року: «…роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Відповідачем пропонувалася робота на момент попередження і звільнення, але цей перелік посад був вибірковий і неповний, і мені не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які були і з`явилися на підприємстві протягом цього періоду. На вимогу позивача надати повний перелік посад, які відповідають його спеціальності та кваліфікації в межах м. Харкова, не було надано цей перелік, а саме перелік був неповним…». Тобто, якщо з моменту повідомлення працівників про скорочення та до моменту фактичного звільнення працівника на підприємстві з`явилися будь-які нові вакансії, на роботодавця покладено обов`язок повідомити про це працівника, який підлягає скороченню. Невиконання обов`язку щодо працевлаштування вивільнюваного працівника, безумовно негативно впливає на законність процедури скорочення штату та слугує підставою для поновлення вивільненого працівника на роботі. Судом встановлено, що відповідач своєчасно однак не належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення не виконав. Враховуючи, що позивача персонально не було попереджено про звільненя, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці відповідачем не було запропоновано позивачу іншу роботу в тій же установі, суд доходить висновку про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України. На підтвердження протилежного відповідачем не було суду надано жодного доказу, ухвала про витребування доказів відповідачем залишена без виконання. Факт незаконного звільнення позивача в силу вимог ст. 235 КЗпП України дає підстави для нарахування позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Згідно з пунктом 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Пунктом 3 Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З наданої відповідачем довідки про доходи вбачається, що за останні два місяці відпрацьованих позивачем, остання отримала 10 696,41 грн. з розрахунку: 5 175,96 грн. за серпень 2021 рік + 5 520,45 грн. за вересень =10 696,41 грн. Середньомісячний заробіток позивача становить 5 348,21 грн з розрахунку: 10 696,41 грн (сума заробітної плати за два місяці) : 2 місяці = 5 348,21 грн. Середньоденний дохід за вказаний період часу складає 248,75 грн. з розрахунку 10 696,41 грн. / (21 робочій день у серпні 2021 року + 22 робочі дні у вересні) Період за час вимушеного прогулу з 05 жовтня 2021 року по 02 травня 2023 рік Кількість робочих днів за період з 05 жовтня 2021 року по 02 травня 2023 рік становить 406. Відповідно, вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05 жовтня 2021 року по день винесення рішення (02 травня 2023 рік) 2022 року підлягає задоволенню в сумі 100 992,50=грн. (100 992,50=406 *248,75) з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. За таких обставин, даним судовим рішенням необхідно визнати незаконними і скасувати виданий Комунальним підприємством «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» Наказ №390-02/2257-п від 04 жовтня 2021 року про звільнення [PERSON] з посади лікаря - кардіолога платної поліклініки Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» у зв`язку зі скороченням на підставі п. 1 ч. і ст. 40 К3пП та поновити [PERSON] на посаді лікаря - кардіолога. Також необхідно стягнути з відповідача на користь [PERSON] 100 992,50 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно зі п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. При цьому, суд вважає недоведеними позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 75 000 грн. та вважає справедливим розміром стягнути на користь незаконно звільненого позивача 3 000 грн. на покриття її душевних страждань, спричинених необхідністю зміни укладу життя. Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України . Стосовно посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку встановленого ст. 233 КЗпП України на оскарження наказу від 04 жовтня 2021 року, суд зазначає наступне, що відповідно до прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України запровадив карантин в Україні, який неодноразово було продовжено та діє на теперішній час до, а тому посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку на звернення до суду є безпідставними. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи викладене та

Outcome: partial