Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] , [PERSON] , звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою, відповідно до якої просили встановити факт народження дитини [PERSON] , яка народилася [INFO] в м. Сімферополь АР Крим, Україна від батьків: матері [PERSON] , [INFO] , громадянки України та батька [PERSON] , [INFO] , громадянина України. Заява обґрунтована тим, що [INFO] у пологовому будинку м. Сімферополь заявниця народила дитину - доньку [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження батьком вказаний [PERSON] . 05 квітня 2019 року між заявниками було укладено шлюб у відділі РАЦС Ленінського району м. Севастополя Управління РАЦС м. Севастополя, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 05.04.2019 року. При народженні дитини було видано виписний епікриз від 03.12.2019 року та свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 12.12.2019 року. У зв`язку з тим, що медичні документи про народження, отримані на території тимчасово окупованого АР Криму зразка російської федерації, які в силу закону є недійсними, а довідка про народження дитини видана компетентною установою України - відсутня, тому заявники позбавлені можливості отримати свідоцтво про народження на території України в позасудовому поряду. У зв`язку з вищевикладеним заявники звернулися до суду із вказаною заявою. В судове засідання заявники не з`явилися, подали заяву про розгляд справи без їх участі, подану заяву підтримали у повному обсязі та просили суд її задовольнити. Заінтересована особа - Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання своїх представників не направили, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. У своєму клопотання просили суд розглядати справи за їх відсутності. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Перевіривши письмові докази, з`ясувавши обставини справи та визначивши відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується копією її паспорту громадянки України серії [NUMBER] , виданий Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській обл. 11.02.2008 року. [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, має зареєстроване місце проживання, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується копією його паспорту громадянина України, серії [NUMBER] , виданий Джанкойським МРВ ГУ МВС України в Криму 01.07.2000 року. 05 квітня 2019 року між заявниками було укладено шлюб у відділі РАЦС Ленінського району м. Севастополя Управління РАЦС м. Севастополя, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 05.04.2019 року, на тимчасово окупованій території, а органи та видані ними документи згідно із вимогами ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними і не створюють правових наслідків. Таким чином, шлюб між заявниками не є укладеним. Згідно з виписного епікризу, виданого 03.12.2019 року медичним закладом в АР Крим на тимчасово окупованій території України, [INFO] заявниця [PERSON] народила дитину жіночої статі. 12 грудня 2019 року на тимчасово окупованій території України (АР Крим) на бланку російської федерації видано свідоцтво про народження [PERSON] , яка народилася [INFO] , місце народження: м. Сімферополь АР Крим. Матір`ю вказана - [PERSON] , батьком - [PERSON] . Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На підставі п. 7 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Суд керується також положеннями ч. 1 ст. 317 ЦПК України, якою визначено, що заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Відповідно до п. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження дитини, а в разі їх відсутності рішення суду. Надані заявниками медичні документи, видані медичним закладом, що підпорядкований російській окупаційній владі, на яку, як на державу окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права покладено відповідальність порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, що передбачено ст.5 ч.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Згідно з п. 1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією. Стаття 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч.1 ст.17 цього ж Закону, у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Даючи оцінку допустимості доказів - документів, виданих на тимчасово окупованій території України, суд керується частиною 2 статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим. Разом із тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСЛП), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Тому, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, Молдови та Росії де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Відтак, суд, як виняток, приймає до уваги дані про народження дитини (дату, місце, дані про батьків), які зазначені у документах, виданих на окупованій території. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Згідно з ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Згідно ч. 2, 3, 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Оскільки заявниками по справі отримано свідоцтво про народження дитини на тимчасово окупованій території України, то підставою для державної реєстрації народження дитини може бути рішення суду про встановлення факту народження дитини в певний час. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Таким чином, з метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявники та їх дитина, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення заяви, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявникам отримати свідоцтво про народження дитини, виданого державним органом України.

Outcome: approved