Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до ДП «ЛДЗ «ЛОРТА», в якій просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07 грудня 2018 року по 04 жовтня 2022 року у сумі 293\~033,04 грн. Заявлені позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що у Державному підприємстві Львівський державний завод «ЛОРТА» працювала провідним бухгалтером відділу 580 на Державному підприємстві «Львівський державний завод «ЛОРТА» та наказом № 427к від 14.08.2018 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України звільнена з роботи. В день звільнення відповідачем не було виплачено заробітну плату, у зв`язку із чим зверталась до суду із відповідним позовом, який рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25.03.2019 року задоволено та стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за період з 15.08.2018 року по 06.12.2018 року. Цим же рішенням також визначено, що середньоденна заробітна плата становить 305,88 грн. Надалі, у зв`язку із тим, що відповідачем нараховувалась заробітна плата у меншому розмірі, ніж встановлено чинним законодавством, повторно зверталась до суду про захист своїх прав та постановою Львівського апеляційного суду від 16.06.2022 року у справі № 462/1084/21 з відповідача стягнуто 53\~025,66 грн не нарахованої та невиплаченої заробітної плати, однак зазначена сума заборгованості була виплачена їй відповідачем лише 04.10.2022 року. Просить позов задоволити. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 09.11.2022 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та роз`яснено порядок та строк усунення недоліків позову. 25.11.2022 року позивачем, на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, через канцелярію суду подано письмову заяву про усунення недоліків позову. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 29.11.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідача у справі ДП ЛДЗ «ЛОРТА» належним чином повідомлено про розгляд вказаної справи у порядку спрощеного провадження, направлено ухвалу про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та додатками рекомендованою поштовою кореспонденцією. 11.01.2023 року представником ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» - адвокатом Талалаєвою О. Ю. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому заявлені [PERSON] позовні вимоги заперечила, покликаючись на те, що судовим наказом Залізничного районного суду м. Львова від 25.09.2018 року у справі № 462/5875/18 з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь позивача стягнуто 42\~651,23 грн боргу за нараховану, але не виплачену працівникові заробітну плату та вказане рішення відповідачем було виконано. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25.03.2019 року у справі № 462/1330/19 з відповідача на користь позивача було стягнуто 19\~944,63 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.08.2018 року по 06.12.2018 року. Крім того, постановою Львівського апеляційного суду від 16.06.2022 року у справі № 462/1084/21 з відповідача стягнуто 53\~025,66 грн не нарахованої та невиплаченої заробітної плати. Усі суми, які були визначені вказаними судовими рішеннями, були спірними та задоволені судом частково. При цьому, відповідачем всі рішення були виконані та позивачу виплачено грошові кошти на загальну суму 115\~621, 52 грн, а тому звернення позивача вчергове із позовом до суду про стягнення середнього заробітку вважає безпідставним. Крім того, вказує, що вини ДП ЛДЗ «ЛОРТА» у перерахуванні грошових коштів позивачу на виконання рішення суду лише 04.10.2022 року немає, оскільки усі суми виплачувались в межах зведеного виконавчого провадження по виконавчих листах та стягуються періодично в порядку черговості, черговість перерахування стягувачам таких грошових коштів відповідачу невідома та у порядок виконання судових рішень ДП ЛДЗ «ЛОРТА» не втручається, а тому не зобов`язаний здійснювати оплату за затримку у виконанні судового рішення іншими особами не з його вини. Звертає увагу також на те, що положенням ст. 117 КЗпП з 01.07.2022 року встановлено максимальний період часу, за який може бути стягнуто середній заробіток за час затримки виплат працівнику шість місяців, а тому у даному випадку суд має сам визначити, у випадку переконання про задоволення позову, про суму такого середнього заробітку та такий не може бути більший ніж за 6 місяців. До того ж, ст. 117 КЗпП України вказує на умову наявності вини роботодавця у разі невиплати усіх належних сум при звільненні, а позовна заява не містить таких відомостей. Покликається на не співмірність заявленої позивачем суми із розміром проведених виплат на виконання рішень судів, до того ж ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» є державним підприємством військово-оборонної галузі та входить до складу українського оборонного промислового комплексу та з часу введення воєнного стану відповідач виконує стратегічно важливі завдання для країни, при цьому на даний час наявна недостатність фінансування підприємства, а тому просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Позивач правом подання відповіді на відзив на позовну заяву станом на час винесення судом рішення не скористалась. Клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у матеріалах справи відсутні. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178\~ЦПК України та ч. 5 ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У зв`язку із тим, що відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, на підставі частини другої статті 247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, на які покликаються сторони та оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31.05.2021 року та постановою Львівського апеляційного суду від 16.06.2022 року судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством Львівський державний завод «ЛОРТА», зокрема з 01.10.1998 року працювала провідним бухгалтером відділу 580 ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» та 15.08.2018 року звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП. Відповідно до ч. 4\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Львівського апеляційного суду від 16.06.2022 року у справі № 462/1084/21 рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31.05.2021 року, яким було задоволено позовні вимоги [PERSON] про стягнення не нарахованої та не виплаченої заробітної плати та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати скасовано та постановлено нове, яким позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь позивача 53\~025,66 грн не нарахованої та не виплаченої заробітної плати, з утриманням з цієї суми встановлених законодавством України податків та зборів. В задоволенні іншої частини вимог про стягнення не нарахованої та не виплаченої заробітної плати та вимог про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів відмовлено. Згідно виписки по картковому рахунку [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» 04.10.2022 року ДП ЛДЗ «ЛОРТА» в порядку виконавчого провадження перераховано позивачу 42\~685,34 грн. У відповідності до\~ст.\~117\~КЗпП України (у редакції на час виникнення правовідносин у даній справі) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117\~КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду\~у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 61-590св17 висловив позицію, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до статті 27\~Закону України\~«Про оплату\~праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Згідно представленого позивачем розрахунку, [PERSON] просить стягнути середній заробіток за період з 07 грудня 2018 (як встановлено матеріалами справи позивач розраховує період з наступного дня періоду охопленого рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25.03.2019 року у справі № 462/1330/19, яким з відповідача було стягнуто середній заробіток у розмірі 19\~944,63 грн за період з 15.08.2018 року по 06.12.2018 року) по 04 жовтня 2022 року (дата проведення виплати відповідачем на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 16.06.2022 року у справі № 462/1084/21), який становить 293\~033,04 грн (305,88 грн середньоденної заробітної плати х 958 днів). Стороною відповідача не оспорюється розмір середньоденної заробітної плати позивача, однак вказується на необґрунтованість заявлених вимог щодо стягнення чергового середнього заробітку, оскільки позовні вимоги з даного приводу вже були предметом розгляду судом, зокрема у цивільній справі № 462/1330/19 та рішенням суду від 25.03.2019 року з відповідача ДП ЛДЗ «ЛОРТА» на користь позивача стягнуто 19\~944,63 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.08.2018 року по 06.12.2018 року. Представник відповідача стверджує, що вказане рішення суду виконано у повному обсязі. Так, з приводу заявлених позивачем позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період починаючи з 07.12.2018 року, тобто з наступного дня періоду, який був предметом судового розгляду в межах цивільної справи № 462/462/1330/19, суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою\~статті 233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У п.п. 6 п. 2.2 рішення від 22 лютого 2012 року №4-рп/2020 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1\~цього кодексу, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Такий же висновок викладено у п.п. 39, 40 постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду, від 24.04.2019 у справі\~№607/14495/16-ц, а саме, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Обов`язок доказування і подання доказів визначено\~статтею 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Однак, всупереч вимогам\~статті 81 ЦПК України, матеріали справи не містять жодних доказів щодо дня проведення з позивачем фактичного розрахунку на виконання рішенням суду від 25.03.2019 року у справі № 462/1330/19, як і не містить покликань позивача про невиконання відповідачем вищезгаданого судового рішення подень звернення із вказаним позовом до суду, відтак суд не може встановити та перевірити ні обставину чи дійсно було порушено право позивача та допущено відповідачем затримку розрахунку і відповідно таке право підлягає захисту шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки, ні обставину дотримання позивачем строку звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору з приводу стягнення середнього заробітку за спірний період. Звертаючись до суду із позовом у 2021 році у справі № 462/1084/21 про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини грошових коштів, позивачем вимога щодо стягнення середнього заробітку у зв`язку із не проведенням із нею розрахунку за рішенням суду від 25.09.2019 року у справі № 462/1330/19 не заявлялась, натомість як вбачається із представленої суду виписки з карткового рахунку позивача в АТ КБ «ПриватБанк», 04.10.2022 року відповідачем було перераховано грошові кошти у сумі 42\~685,34 грн на виконання присуджених сум заборгованості саме за постановою Львівського апеляційного суду від 16.06.2022 року за результатами апеляційного перегляду рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31.05.2021 року у справі № 462/1084/21. Щодо покликання сторони відповідача на прийняття 01 липня 2022 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» та внесення змін у редакцію ст. 117 КЗпП, якою стягнення середнього заробітку обмежується не більш як шістьома місяцями суд зазначає таке та яка діяла станом на день звернення позивачем до суду із позовом, суд приходить до такого висновку. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, який набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147. Тобто, починаючи з 19 липня 2022рокуу разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців. Так, у Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «;Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції. Приписами ст. 58 Конституції України також визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою\~статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абзаци перший - другий пункту 4 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності)\~Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України"\~(справа про податки) від 05.04.2001 № 3-рп/2001). За змістом частини першої статті 58\~Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, таким чином спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності. Таким чином, дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. У даній справі рішення судів про стягнення з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь позивача належних їй виплат були прийняті до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року, відповідно право позивача на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із нею, та водночас обов`язок відповідача здійснення такого розрахунку, виникли також до набрання чинності згаданим Законом України № 2352-ІХ від 01.07.2022 року та викладу ст. 117 КЗпП у новій редакції. Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги положення ст. 117 КЗпП, чинній на час виникнення правовідносин між сторонами, щодо обов`язку роботодавця виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі не проведення виплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116\~КЗпП України, суд приходить до висновку, що обґрунтованим є період затримки розрахунку із позивачем з 01 червня 2021 року, тобто з наступного дня після ухвалення судового рішення у справі № 462/1084/21, яким встановлено факт не нарахування та не виплати належних позивачу сум заробітної плати, по 18.07.2022 року день опублікування Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, що становить 87\~787,56 грн (305,88 грн середньоденний заробіток х 287 кількість робочих днів). Разом з\~тим,\~суд бере\~до уваги,\~що відшкодування,\~передбачене статтею\~117\~КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Вказане узгоджується із правовою позицією Великої палати Верховного суду, викладеною в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Зокрема, Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п. п. 91; 91п. 1,2,3,4 постанови). За вказаних обставин, із врахуванням висновків Великої палати Верховного суду викладених в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, а також те, що з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента\~України №\~64/2022 введено воєнний стан в Україні, а ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» є державним підприємством військово-оборонної галузі, ресурси якого задіяні на оборону від військової агресії російської федерації, суд приходить до висновку за доцільне стягнути розмір середнього заробітку в сумі 25 000,00 грн, що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості, та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1\~ст. 13 ЦПК України). Частина 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1\~ст. 89 ЦПК України). Враховуючи вищенаведене, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню та з ДП ЛДЗ «ЛОРТА» підлягає до стягнення на її користь середній заробіток у розмірі 25\~000 грн, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. У відповідності\~до вимог ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~

Outcome: dismissed