Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

22 грудня 2021 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у сумі 23\~953, 68 євро (еквівалент в гривнях 718\~107, 37 гривень). В обґрунтування позову зазначено, що 08 червня 2017 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 17 100 Євро з виплатою 1% щомісячно за використання ним вказаної суми коштів, про що 08.07.2017 року відповідачем власноручно була складена письмова розписка. Згідно розписки, позичену відповідачем суму коштів, разом з відсотками останній зобов`язався повернути до 31 грудня 2018 року. З січня 2019 року Позивач та його представник неодноразово в усному порядку вимагали від відповідача повернення суми боргу та відсотків. Відповідач, в усному порядку обіцяв повернути борг, однак свої обіцянки, під різними формальними приводами, не виконував, систематично наголошував, що скоро буде мати необхідну суму і поверне позичені у позивача кошти. Жодного разу, відповідач відсотки за користування позиченими коштами не виплачував. Зі спливом часу, стало зрозумілим, що відповідач ігнорує вимоги щодо повернення боргу та намагається ухилитись від виконання своїх зобов`язань за договором позики. Станом на момент подачі позову, заборгованість відповідача за договором позики від 08.06.2017 року становить 23 256 Євро, з яких 17 100 Євро основна сума позики та 6 156 Євро - передбачені договором відсотки за користування коштами за останні 3 роки. Також, Позивач вважає за необхідне просити суд стягнути з Відповідача суму боргу та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в Євро, які у відповідності до розрахунку склали 697,68 Євро. Таким, чином, сума боргу з урахуванням 3% річних, яку Позивач просить стягнути з Відповідача в судовому порядку становить 23953,68 Євро, еквівалент якої в гривні становить 718107,37 гривень, за курсом НБУ (за даними офіційного сайту НБУ 1 євро = 29,979 грн.) на день подачі позову. Ухвалою суду від 30 грудня 2021 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Ухвалою суду від 17 травня 2022 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті. Ухвалою суду від 13 жовтня 2022 року визнано обов`язковою явку в судове засідання [PERSON] 21 листопада 2022 року від представника [PERSON] до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу розписки [PERSON] від 08.06.2017 року. Просила розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами. 05 січня 2023 року від представника Відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого просили у задоволенні позову відмовити, оскільки Позивачка жодних грошових коштів Відповідачу не передавала ні особисто, ні через уповноважених представників. У правовідносини позики сторони не вступали, текст розписки свідчить про фіктивність розписки, оскільки розписка може бути підставою для стягнення грошей лише за умови, якщо між сторонами виникли правовідносини позики і кошти реально передавались боржнику. 23 січня 2023 року від представника Позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у відповідності до якої вважають, що заперечуючи факт позики грошових котів в сумі 17100 Євро у [PERSON] , відповідач намагається ухилитись від виконання боргових зобов`язань та для цього повідомляє суду нічим не доведену інформацію. Просили врахувати підтверджені належними і допустимими доказами обставини, викладені у відповіді на відзив, дослідити всі надані позивачем докази, правильно з`ясувати спірні правовідносини та задовольнити позов в повному обсязі. 25 квітня 2023 року від представника Позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Також, 25 квітня 2023 року від представника Відповідача до суду надійшло клопотання про неможливість бути присутньою в судовому засіданні з підстав зайнятістю у слідчих діях, а відтак просила відкласти розгляд справи. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що відповідач та його представник повторно не з`явились у судове засідання, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності сторін, оскільки суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Враховуючи положення ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08 червня 2017 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 17 100 (сімнадцять тисяч сто) Євро з виплатою 1% щомісячно за використання ним вказаної суми коштів, про що 08.07.2017 року [PERSON] власноручно була складена письмова розписка. Згідно розписки, позичену [PERSON] суму коштів, разом з відсотками останній зобов`язався повернути до 31 грудня 2018 року. Звертаючись до\~суду з\~відповідним позовом,\~Позивач зазначав,\~що Відповідач станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи по суті не повернув борг, чим порушив виконання свого зобов`язання. Частиною першою\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона\~позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона\~позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Досліджуючи боргову розписку, оригінал якої міститься у матеріалах справи на аркуші 68, судом виявлена справжня правова природа укладеного договору позики. Отже, факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується Договором позики грошових коштів від 08 червня 2017 року. В порядку п. 1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно\~ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з вимогами ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Суд враховує, що наявність оригіналу Договору позики грошових коштів у Позивача свідчить про неповернення боргу Відповідачем. Відповідно до ч. 1\~ст.\~76\~ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так врахуванням 1 % за використання Відповідачем вказаної суми коштів, що передбачено договором позики від 08 червня 2017 року заборгованість Відповідача становить 23 256 Євро (двадцять три тисячі двісті п`ятдесят шість євро), з яких 17 100 Євро основна сума позики та 6 156 Євро - передбачені договором відсотки за користування коштами за останні 3 роки. Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16, Верховним Судом у постанові по справі №707/2606/16-ц провадження 61-28762св18 від 31.10.2018 року зроблений правовий висновок про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, з урахуванням тієї обставини, що відповідачем не були виконані зобов`язання по поверненню коштів, доводи [PERSON] щодо того, що Позивачка жодних грошових коштів не передавала ні особисто, ні через уповноважених представників не знайшли свого обґрунтування, оскільки наявність оригіналу Договору позики грошових коштів у Позивача свідчить про неповернення боргу Відповідачем, відсутності заперечень Відповідача щодо 1 % за використання суми коштів, передбачених договором позики, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим підлягає задоволенню. Відповідно до норм ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, суд погоджується з наданого Позивачем розрахунку 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в Євро. Розрахунок 3\~%\~річних проводиться\~за формулою\~ С х 3 х Д / 365 / 100, де С сума заборгованості; Д кількість днів прострочення. Сума заборгованості - 23256 Євро. Період прострочення: листопад 2020 листопад 2021. Кількість днів прострочення 365. 23 256 х 3 х 365 / 365 / 100 = 697,68 Євро. Тобто, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 23256 Євро складає 697,68 Євро. Вимога про стягнення боргу та 3 % річних в іноземній валюті (Євро) є обґрунтованою виходячи з наступного. Відповідно до висновків Великої палати Верховного суду, викладених в Постанові ВП ВС від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц (14-465цс18), гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. При цьому, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Відповідно до норм ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким, чином, сума боргу з урахуванням 3% річних, яку Позивач просить стягнути з Відповідача в судовому порядку становить 23953,68 Євро, еквівалент якої в гривні становить 963\~417,00 гривень, за курсом НБУ (за даними офіційного сайту НБУ 1 євро = 40, 22 грн.) на день розгляду позову. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а доводи Відповідача не підтверджені належними та допустимими доказами, розрахунок заборгованості, нарахування 1 % за використання суми коштів, передбачених договором позики та 3% річних також Відповідачем не спростовувалось, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню. При ухваленні рішення суд враховує правову позицію, яка викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц, а саме:«…Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до процесуальних кодексів законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам судочинства». Згідно вимог\~ЦПК України,\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в\~\~постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і\~\~заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договором позики, відповідачем не було повернуто борг, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з цим, суд зазначає, що доводи Відповідача відносно фіктивності відповідної розписки, не отримання грошових коштів не заслуговують на увагу, оскільки доказування не може ґрунтуватись на припущення, а докази повинні бути належні та допустимі. Відповідач не надав суду доказів на підтвердження доводів, що надана розписка складена 08.07.2017 року написана та підписана не ним, а іншою особою. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивач сплатив судовий збір в розмірі 7\~181, 07 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 211 від 08 грудня 2021 року. У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягнення з Відповідача на користь Позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved