Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

Позивачка звернулася до Тальнівського районного суду Черкаської області з позовом до відповідача про визнання автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності, визнання недійсним та скасування договору купівлі продажу автомобіля та поділ спадкового майна. На підставу своїх вимог посилається на те, що 01 липня 2006 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. За період перебування у шлюбі за спільні сімейні кошти ними було придбано автомобіль «TOYOTA», модель «AVENSIS»\~ 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , власником якого в реєстраційних документах було зазначено [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер і після його смерті позивачка звернулась до Державного нотаріуса Тальнівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де нотаріус її повідомив, що її покійний чоловік за життя залишив заповіт, згідно якого усе майно і майнові права заповів своєму сину від першого шлюбу [PERSON] , тому вона має право лише на обов`язкову частку у майні, яка належала на праві приватної власності її чоловіку [PERSON] . Також позивачці стало відомо, що за життя її чоловік без її згоди продав їх спільний автомобіль «TOYOTA», і що власником даного автомобіля є відповідач [PERSON] . Вважаючи свої права порушеними, позивачка звернулась до суду з даним позовом. \~\~\~ \~Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися однак надіслали до суду заяву в якій позов підтримали повністю та просили суд слухати справу без їх участі. \~\~\~ \~Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, надіслали до суду заяву в якій позов не визнали, просили суд слухати справу без їх участі та представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву в якому представник відповідача зазначив, що позивачкою не надано достовірних та допустимих доказів, що відповідачем [PERSON] порушено її права та інтереси, як і не обґрунтовано яким саме чином ці права та інтереси порушено саме\~ відповідачем, а також, що в позивних вимогах, позивачка ставить питання про поділ спадкового майна, проте нею не надано доказів про наявність спадкової справи, про те, що вона являється одним із спадкоємців який прийняв спадщину, а також\~ відсутня відмова нотаріуса у здійсненні поділу спадкового майна у зв`язку з тим, що виник спір між спадкоємцями і саме на цій підставі вона звернулася до суду та просив відмовити в позові в повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі, в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає\~ задоволенню, виходячи з наступного: \~В судовому засіданні встановлено, позивачка та її покійний чоловік [PERSON] перебували\~ в зареєстрованому шлюбі з\~01липня 2006 року до самої смерті чоловіка, а саме до [INFO] . За період перебування у шлюбі ними було придбано автомобіль TOYOTA, модель AVENSIS\~ 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , власником якого згідно Договору купівлі-продажу транспортного засобу №00689/01/7143/2016 є [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля\~ TOYOTA, модель AVENSIS\~ 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] \~ від 18.01.2020 року \~ [PERSON] продав вищевказаний автомобіль [PERSON] . Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Судом встановлено, що спірний транспортний засіб набутий подружжям під час перебування в шлюбі, а відтак є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема транспортними засобами, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Водночас пунктом 6статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження№ 12-71гс20), відступивши від висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Крім того дані правові висновки знайшли своє відображення і в постанові Касаційного цивільного суду від 10 травня 2022 року у справі № 343/2284/19. В обґрунтування позовних вимог позивачка \~ [PERSON] посилалася на те, що \~ [PERSON] та \~відповідач [PERSON] як сторони оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля при його укладенні діяли недобросовісно, тобто знали, що автомобіль придбаний під час шлюбу і належать колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті12, частини першої статті81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як убачається із матеріалів справи позивачка [PERSON] не надала суду незаперечних доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] в особі довіреної особи [PERSON] , як сторона оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля при його укладенні діяли недобросовісно, а саме знали про відсутність\~ згоди\~ позивачки на продажу автомобіля. Таким чином враховуючи встановлені обставини, зокрема недоведеності недобросовісності в діях покупця [PERSON] в особі довіреної особи [PERSON] , суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсними, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та\~ розподіл\~ спадкового майна. На підставі ст. ст. 60,61,65,70 СК України,

Outcome: dismissed