Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

Позивач ФОП [PERSON] в особі свого представника - Адвоката Німака В.В. звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи тим, що 22 лютого 2020 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір № 22/02/2020 від 22.02.2020 р. про надання послуг по виготовленню меблів. На виконання умов Договору 22.02.2020 відповідачка сплатила позивачу 80 % від суми договору, а саме 6 200, 00 доларів США. 01.06.2020 позивачка в усній формі та через менеджер Viber повідомила відповідачку про готовність товару до його відвантаження та встановлення на об`єкті. Також позивачем було акцентовано увагу на необхідності сплатити 20 % від суми договору до вивезення (відвантаження) товару на початок його встановлення. Відповідачка повідомила, що перебуває у скрутному матеріальному становищі та не може здійснити доплату за виготовлений Товар. Відповідачка наполегливо просила та наполягала на відвантаженні та монтажу Товару без здійснення нею повної оплати та гарантувала, що таку оплату буде здійснено, але у будь-якому випадку не пізніше дати передачі Товару та його встановлення. Позивач не погодився на такі зміни умов Договору, а Товар, до виконання Відповідачем п. 4.2. Договору щодо оплати 20 % (двадцять відсотків) від суми Договору, перебував на складі Позивача. Проте у зв`язку із виробничою необхідністю щодо звільнення складського приміщення від Товару, що очікує на відвантаження, Позивачем було прийнято рішення щодо здійснення відвантаження та встановлення Товару за Договором із Відповідачем без зміни умов договору. Відвантаження Товару та його встановлення було завершено 20 липня 2020 року. Після відвантаження та встановлення Товару, Відповідачці для підписання було передано Акт приймання передачі, проте остання необґрунтовано відмовилась від його підписання. Також, Відповідачка після відвантаження та встановлення Товару відмовилась від його повної оплати. Таким чином, позивач виконав свої зобов"язання в повному обсязі, в свою чергу відповідачкою були безпідставно порушені умови договору та неоплачено позивачу 20 % від суми Договору, що складає 1 600, 00 доларів США. Отже, прострочення оплати, станом на дату подачі позову складає 205 (двісті п`ять) календарних днів (01.06.2020 - 23.12.2020 р.), а відтак три відсотки річних від простроченої суми становить 27, 00 доларів США. Крім того, відповідно до умов договору замовник сплачує виконавцю винагороду за зберігання виробу в розмірі 0,1 % від вартості товару за кожен день прострочення, що відповідно до здійсненого розрахунку за період з 01 червня 2020 по 20 липня 2020 складає 390 доларів США. Отже, заборгованість відповідачки перед позивачем складає 2 017,00 (дві тисячі сімнадцять) доларів США. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 15.01.2021 справу було передано за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2021 року дана справа була передана на розгляд судді Зотько Т.А.. Ухвалою судді від 30.04.2021 року відкрито провадження у вказаній справі з проведенням розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у відповідності до ст.274 ЦПК України. Разом з цим учасникам справи було направлено ухвалу суду про відкриття провадження у справі та направлено відповідачу копії позовної заяви з додатками та встановлено для учасників строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.09.2021 по цивільній справі за позовом Фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості стягнуто з [PERSON] на користь Фізичної особи-підприємця [PERSON] грошові кошти у розмірі 2 017 доларів США, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 840, 80 грн.. 24.01.2022 відповідач в особі свого представника - Адвоката Горкуші В.В. звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом Фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Згідно ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 07.02.2022 заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом Фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості було скасовано та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судовому засіданні. 09.03.2022 на адресу суду від представника відповідачки представника - Адвоката Горкуші В.В. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначила, що доводи позивачки є необгрунтованими, а вимоги безпідставними, а отже не підлягають задоволенню, на підставі того, що відповідачкою було здійснено повний розрахунок за виготовлення меблів, враховуючи обставину що меблі мають недоліки, які позивач ухиляється усунути, будь-які додаткові вимоги позивачки щодо стягнення 1600,00 дол. США як неоплачену вартість є безпідставними. 22.07.2022 на адресу суду від представника позивача - адвоката Гери Р.Ю. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якої посилається на те, що будь-яких порушень зі сторони позивача не виявлено, що підтверджується відповідними доказами, крім того, відповідачка прийняла меблі та користується ними майже впродовж двох років, а тому вважає, що подані доводи і копії документів до відзиву не спростовують обгрунтування позовних вимог, у зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідачки - адвокат Горкуша В.В. в судовому засіданні заявила клопотання про витребування доказів, а саме просила суд витребувати від Головного управління Держспоживслужби в м. Києві належним чином завірені копії усіх документів, що пов`язані з проведенням Головним управлінням Держспоживслужби у м. Києві перевірки обставин, що були викладені [PERSON] у її заяві, у тому числі письмових пояснень, про які зазначено в Акті № 1740-1-1541 від 11 травня 2021 року, складеного за результатом проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері захисту прав споживачів, а також Акту № 1740-1 -1541 від 11 травня 2021 року, оскільки у відповідача виникли складнощі в отриманні вказаних доказів самостійно. Ухвалою судді від 29.11.2022 було витребувано від Головного управління Держспоживслужби в м. Києві належним чином завірені копії усіх документів, що пов`язані з проведенням Головним управлінням Держспоживслужби у м. Києві перевірки обставин, що були викладені [PERSON] у її заяві, у тому числі письмових пояснень, про які зазначено в Акті № 1740-1-1541 від 11 травня 2021 року, складеного за результатом проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері захисту прав споживачів, а також Акту № 1740-1 -1541 від 11 травня 2021 року. 19.01.2022 на адресу суду надійшли витребувані від Головного управління Держспоживслужби в м. Києві ухвалою суду документи. В судовому засіданні від 27.01.2023 року представник відповідачки - адвокат Горкуша В.В. заявила клопотання про залишення позову без розгляду, у зв`язку з неявкою сторони позивача. Ухвалою судді від 27.01.2023 в задоленні вказаного клопотання представника відповідачки - адвоката Горкуши В.В. було відмовлено. В суді представник позивача - адвокат Гера Р.Ю. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надаючи пояснення посилались на обставини викладені в позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідачки - адвокат Горкуша В.В. заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, в своїх поясненнях посилалася на обставини, викладені у відзиві на позов та заперечення на відповідь на відзив. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд, заслухавши вступне слово (пояснення) представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 22 лютого 2020 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір № 22/02/2020 від 22.02.2020 р. про надання послуг по виготовленню меблів. Згідно п. 1.4. Договору, Доставка та установка Товару здійснюється за адресою: Саперне поле 14/55,19 поверх, кв. 438. Відповідно до п. 3.6. Договору, Виконавець зобов`язаний доставити готовий виріб Замовнику в зазначене ним місце протягом 3 робочих днів з моменту повідомлення Замовника про готовність виробів, за умови повної його оплати Замовником у відповідності до п. 4 цього договору. Загальна сума договору складає: 7 800 доларів. Оплата здійснюється Замовником наступним чином: 80% від суми договору, що складає 6 200 доларів (шість тисяч двісті доларів), Замовник оплачує авансом в момент підписання даного договору. Доплату в розмірі 20% від суми договору, що становить, 1 600 доларів (тисяча шістсот доларів), Замовник вносить перед, вивезенням і початком установки меблів (п. 4.1., п. 4.2., п. 4.3 Договору). 22 лютого 2020 року відповідачка на виконання умов Договору сплатила позивачу 80 % від суми договору, а саме 6 200,00 (шість тисяч двісті) доларів США. Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Укладений між сторонами договір за своєю юридичною природою є договором про надання послуг. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до змісту позовної заяви позивачкою умови договору виконані належним чином, виконавцем здійснено виготовлення та установка меблів. Відповідачка в свою чергу виконала свої зобов`язання частково, сплативши позивачці завдаток в розмірі 80 % від ціни Договору. В ході розгляду справи сторона відповідача на доведення факту повного розрахунку надала суду копію товарного чеку б/н від 02.10.2020 з відміткою товар відпустив [PERSON] .. Разом з тим, дослідивши зазначену копію товарного чеку, суд дійшов висновку, щодо неможливості прийняття його в якості належного доказу повної оплати за укладеним між сторонами договором, з тих підстав, що суду не надано доказів що [PERSON] був співробітником ФОП [PERSON] чи являвся уповноваженою особою на отримання вказаних коштів, враховуючи ту обставину, що сам товарний чек не містить засвідчення його належності саме ФОП [PERSON] та не містить зазначення доплата за яким саме договором та на поставку яких меблів відбулась. При цьому, безпосередньо позивачка не визнає факт здійснення повного розрахунку за Договором та зазначає у поданій нею заяві свідка, що [PERSON] є самостійним господарюючим суб`єктом, який виконував окремі монтажні роботи за договором підряду та не є представником ФОП [PERSON] .. Крім того, як вбачається з повідомлення Головного управління Держпродспоживслужби в м.Києві від 18.05.2021 про розгляд звернення [PERSON] , станом на дату його формування, відсутнє підтвердження на здійснення повної оплати замовлення згідно з умовами договору та відмову від підписання акту прийому передачі з зазначенням невідповідностей, виявлених у виробах, а відтак Головне управління не встановило порушень підприємством умов укладеного між сторонами договору. В наданих суду копіях матеріалів по проведеній перевірці Головним управлінням Держпродспоживслужби в м.Києві наявні в додатку письмові пояснення ФОП [PERSON] від 11.05.2021 з яких вбачається, що позивачка припинила співпрацю з відповідачкою з причини порушення укладеного між ними письмового договору, а саме остання не сплатила 20% від суми прописаної в договорі. Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність стороною відповідачки факту повного розрахунку за укладеним між сторонами договором. Крім того, судом не прийнято в якості належного доказу неправомірності вимог позивачки, долучену роздруківку листування за допомогою месенджерів, з тих підстав, що з вказаної роздруківки не вбачається належного підтвердження осіб, що її здійснювали. Суду для огляду оригінали зазначених доказів не надавались, клопотань щодо витребування для огляду оригіналів чи виклику в судове засідання та допиту в якості свідків осіб - учасників даних діалогів, стороною відповідача заявлено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству (такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 16 січня 2019 року №373/2054/16-ц). Таким чином, оскільки відповідачка свої зобов"язання, визначені п. 4.3. в частині здійснення доплати в розмірі 20 % від суми договору, належним чином не виконала. Що стосується доводів відповідачки, викладених у відзиві на позов щодо щодо наявності недоліків виготовлених та змонтованих меблів, суд зазначає, що відповідача має право у встановленому законом порядку звернутися з позовом про захист прав споживача та реалізувати своє порушене право на отримання якісного товару за укладеним договором. Відповідно до частини другої статі 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з копії примірника договору №22/02/2020 від 22.02.2020 року доданого до позовної заяви позивачкою, у ньому вказана лише дата прийому замовлення, однак дата виготовлення замовлення та строки виконання замовлення не вказані, як вбачається з примірнику копії договору №22/02/2020 від 22.02.2020 року доданого до відзиву на позовну заяву відповідачкою, зазначено дату прийому замовлення, а також дату виготовлення замовлення «03.04.2020 рік», разом з тим, з пояснень представників обох сторін вбачається, що строки виготовлення меблів були порушені. При цьому, належних доказів того, що саме з вини відповідачки меблі перебували на складі позивача та не були своєчасно встановлені, стороною позивача суду не надано, твердження сторони відповідача про затримку позивачкою виготовлення та поставку замовлених меблів, стороною позивача не спростовано, а відтак підстав для стягнення з відповідачки трьох процентів річних за період з 01.06.2020 по 23.12.2020 в розмірі 27,00 доларів США та винагороди за зберігання товару у розмірі 390 доларів США, суд не вбачає. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Таким чином, з огляду на те, що в ході розгляду справи не доведено належними доказами факт виконання відповідачкою у встановлені Договором строки своїх зобов"язань в частині здійснення доплати в розмірі 20 % від суми договору про надання послуг по виготовленню меблів, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивачки грошові кошти у розмірі 1 600,00 (одна тисяча шістсот) доларів США. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки підлягає до стягнення судовий збір у сумі 840, 80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial