Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

31.01.2022 позивач звернулася до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом, в якому просить стягнути з відповідача 10 000 доларів США, передані їй в якості авансу за зобов`язання продати 1/2 частину будинку [ADDRESS] . В обгрунтування позову зазначила, що 18 жовтня 2013 року позивач разом з відповідачем підписали розписку, яка по своїй суті, є попереднім договором купівлі-продажу 1/2 частини будинку [ADDRESS] в простій письмовій формі. На час укладення даної розписки відповідач був співвласником ідеальної частки в розмірі 1/2 частини будинку [ADDRESS] . Позивач сплатила відповідачу 10000 доларів США, а відповідач зобов`язався продати позивачу 1/2 частину будинку [ADDRESS] до 01.05.2014 року, проте не виконав свого зобов`язання і ухилявся укласти договір купівлі-продажу спірної частини будинку. Відповідач відмовився повертати кошти, оскільки не вважає вказану розписку попереднім договором купівлі-продажу 1/2 частини будинку [ADDRESS] від 18.10.2013 року, а договором завдатку. У зв`язку з виникненням спору про тлумачення вказаної розписки позивач в березня 2021 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнанння попереднього договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку [ADDRESS] від 18.10.2013 року недійсним. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04.08.2021 року, в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Чернігівського апеляціійного суду від 29.09.2021 було визнано, що передана позивачем сума у розмірі 10000 доларів США, є авансом. Тому переданий аванс [PERSON] у розмірі 10000 доларів США, підлягає поверненню. Підставою заявленного позову позивач визначила норми статей 203, 215, 216, 220, 233, 570, 635, 657 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності та просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що згідно з письмовою розпискою від 18.10.2013 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США як завдаток за належну йому 1/2 частину будинку [ADDRESS] , та зобов`язується продати вказану частину будинку до 01.05.2014 за ціною 21 000,00 доларів США. Гроші отримані повністю до підписання розписки в присутності [PERSON] та [PERSON] . Укладення обумовленого сторонами договору купівлі-продажу частини будинку не відбулося. 15.10.2019 [PERSON] звернулась до [PERSON] з письмовою заявою про повернення отриманого ним авансу у розмірі 10 000,00 дол. США протягом одного місяця з дня отримання заяви. [PERSON] відповідь на зазначену заяву [PERSON] не надав, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору від 18.10.2013 недійсним, посилаючись на статті 203, 215, 216, 220, 233, 570, 635, 657 ЦК України. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03.08.2021 у справі № 750/2209/21 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним - відмовлено (а.с. 7-8). Постановою Чернігівського апеляційного суду від 29.09.2021, залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.02.2022, рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 03.08.2021 змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Встановлено, що оскільки договір купівлі-продажу частини будинку, який за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем [PERSON] грошова сума в еквіваленті 10 000,00 доларів США є авансом, а не завдатком (а.с. 11). Так, дійсно Постановою Чернігівського апеляційного суду від 29.09.2021 року рішення суду було змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позову. Саме вказаним рішенням суду було констатовано, що передані кошти згідно розписки є авансом, а не завдатком чи попереднім договором чи іншим правочином. 18 жовтня 2013 року відповідачем була написана позивачу розписка про отримання ним 10 000,00 доларів США, як завдатку за продаж 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як вказано в розписці, продаж вказаного об`єкту нерухомості мав відбутися в строк до 01.05.2014 року. У зв`язку з тим, що у позивачки на час передання завдатку були відсутня вся сума грошових коштів за який продавалася 1/2 частина житлового будинку, сторони домовилися, що Договір купівлі-продажу вказаного об`єкту нерухомості вони укладуть до 01.05.2014 року. Таким чином, суд доходить висновку, що жодного правового значення хто допустив не укладення договору купівлі-продажу частини житлового будинку не має, оскільки аванс підлягає поверненню незалежно від того, хто відмовився від укладення відповідного договору. Про вказані обставини, зокрема домовленості щодо продажу будинку в строк до 01.05.2014 року підтверджує позивач в своєму позові. Разом з тим, позивач не надала суду беззаперечних доказів, про те, що відповідач порушив відповідні свої обов`язки та не продав частину будинку. Крім того, факт порушення своїх зобов`язань позивачем підтверджується тим, що остання знала, що вказана частина житлового будинку продається відповідачем третій особі, про що відповідач повідомив співвласника вказаного житлового будинку - сина позивача, у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки останній є співвласником житлового будинку (власником іншої 1/2 його частини), що підтверджується безпосередньо позивачкою, яка посилається на вказану заяву в своєму листі від 15.10.2019 року. Таким чином вказане свідчить, що позивачка знала про продаж вказаної частини будинку від свого сина та мала відповідне право, у разі такого бажання придбати вказану часину житлового будинку навіть в 2018 році, незважаючи на те, що вказане право в неї було лише до 01.05.2014 року, Проте, жодних дій щодо виявлення наміру придбати вказану частину будинку, починаючи з 2014 року не виявила та не вчиняла. Одночасно позивачка не вчинила жодних дій з травня 2014 року щодо пред`явлення вимоги про повернення переданих коштів, який був визначений сторонами в письмовій розписці до 01.05.2014 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). У ЦК позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК). Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК). При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Визначення початку відліку позовної давності наведеного у статті 261 ЦК, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому, за змістом зазначеної норми (статті 261 Цивільного кодексу України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду ві$ 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012, від 03.04.2018 у справі № 914/758/17. Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності суд з`ясовує та враховує обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб`єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Згідно правового висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16, закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 ЦК Україна підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Статтею 570 ЦК України передбачено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Таким чином норми статей з підстав яких позивач звернулася до суду з позовом не регулюють стягнення грошових коштів переданих в якості авансу. Суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості мав бути укладений до 01.05.2014 року, але як наслідок не був укладений без встановлення вини сторін, тому в цей день позивачка повинна була та знала про порушення своїх прав та як наслідок звернутися з відповідним позовом в строк до 02.05.2017 року, однак не вчинили відповідних необхідних дій. При цьому, направлення [PERSON] письмової заяви [PERSON] від 15.10.2019 року з вимогою повернути аванс в розмірі 10000 доларів США протягом одного місяця з дня отримання такої заяви, також не є підставою для поновлення пропущеного строку звернення до суду (а.с. 6). Разом з тим, звернення позивача в березні 2021 року з позовом до відповідача про визнання попереднього договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку по [ADDRESS] також не перериває строк позовної давності для звернення позивача з вимогою про стягнення коштів, оскільки на час подання позову до суду позивач пропустила строк звернення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже не підлягають стягненню з відповідача судові витрати. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: approved