Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просив суду стягнути з останнього суму боргу в розмірі 230000,00 грн. та штраф у розмірі 23000,00 грн., відповідно до укладеного договору позики від 01.03.2018 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.09.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. 07.06.2019 року Деснянським районним судом м. Києва винесено заочне рішення, яким позовні вимоги [PERSON] було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики та штраф на загальну суму 253000,00 грн. та судові витрати по справі зі сплати судового збору в сумі 2 530,00 грн. 01.07.2022 року до Деснянського районного суду звернувся відповідач [PERSON] з заявою про перегляд заочного рішення, в якій просить суд про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2019 року, та скасувати вказане рішення суду. В обґрунтування заяви зазначив, що заочне рішення є незаконним і необгрунтованим та таким, що прийняте за відсутності у судовому засіданні відповідача та без врахування його доводів та заперечень. Зазначена обставина не дозволила відповідачу у справі реалізувати свої процесуальні права, а також порушила принцип змагальності сторін. Відповідач не був присутнім на засіданнях з поважних причин, оскільки не отримував судових повісток. У зв`язку з чим не мав змоги подавати свої доводи та заперечення. Зазначена обставина не дозволяла відповідачу у справі реалізувати свої процесуальні права, а також порушили принцип змагальності сторін. На підставі викладеного заявник просив скасувати заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2019 по справі № 754/11189/18 та відмовити у задоволенні позовних вимог. 04.07.2022 заявник подав клопотання про поновлення строку для подачі заяви про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2019. Ухвалою суду від 04.07.2022 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено, поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики призначено до розгляду. Ухвалою суду від 08.08.2022 заяву відповідача про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2019 задовольнити, скасувати заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2019 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, призначити до розгляду справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторони в судове засідання не зявились про розгляд справи повідомлені належним чином. Суд в судовому засіданні розглянувши заяву про призначення почеркознавчу експертизу прийшов до висновку щодо відмови у задоволенні заяви, оскільки відповідач на зобов`язання суду надати документи які містять вільні підписи не надав. В судове засідання для відібрання підписів не зявився. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що 01.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Згідно пункту 1 договору позики, позичальник взяв у борг у позикодавця кошти в сумі 230 000,00 грн. На підтвердження отримання коштів за договором позики, позивачем та відповідачем, у відповідності до ст. 545 ЦК України, було підписано вказаний договір, а також у пункті 5 договору, сторони підтвердили, що кошти передані позикодавцем позичальнику в повному обсязі. Відповідно до п. 2 договору позики, позичальник зобов`язаний повернути позику у строк до 20.06.2018 року. Проте, в порушення вимог п. 2 договору позики, відповідач у визначений строк кошти не повернув. З метою врегулювання спору в позасудовому порядку, 28.06.2018 року, позивач звернувся до відповідача з листом про повернення суми боргу за договором позики від 01.03.2018 року в сумі 230 000,00 гри. Вказаний лис було направлено відповідачу, що підтверджується описом вкладення в цінний лист та квитанцією Укрпошти за поштовим відправленням №0222513974500. Однак, станом на дату подання позову до суду відповідач не повернув борг за договором позики, та взагалі не надав жодної відповіді на вказане звернення. Пунктом 3 договору позики, визначено, що у разі прострочення позичальником терміну повернення позики, він зобов`язаний сплати позикодавцю штраф у розмірі 10% від суми заборгованості. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в рядку, що встановлені договором. Згідно частин 1, 2, 3 статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, представником позивача до матеріалів справи додано оригінал договору позики від 01.03.2018 року. Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання [PERSON] , боргового зобов`язання перед позивачем. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановивши наявність укладеного між позивачем та відповідачем договору позики про отримання в борг у позивача грошових коштів, факт не повернення цих коштів у визначений в договорі позики строк, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики та штрафу на загальну суму 253000,00 грн. При цьому суд враховує, що відповідач заперечуючи факт укладення договору позики та його підписання, заявивши клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, перестав цікавитись рухом справи не зявлявся в судові засідання та не надав суду необхідних для вирішення питання призначення експертизи документів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідача. На підставі викладеного, та

Outcome: approved