Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом про виселення та зняття з реєстрації відповідачів у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25.10.2018 року об`єднано в одне провадження з даною справою справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сиротяка Михайла Романовича про визнання заповіту недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. Позов мотивують тим, що є співвласниками зазначеного будинку, однак, у вказаному будинку без належних правових підстав зареєстровані та проживають відповідачі, які не реагують на неодноразові вимоги позивачів про звільнення будинку та зняття з реєстрації. Вважають, що діями відповідачів порушується їх право співвласників будинку на свій розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, передбачене ст. 319 ЦК України, а тому вони на підставі ст. 391 ЦК України вправі вимагати усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своїм майном шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] . [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Сиротяк Михайло Романович про визнання недійсним заповіту від 20.10.2009 року, складеного [PERSON] та нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р., а також витребування з незаконного володіння [PERSON] [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що з народження проживає у спірному будинку, який належав його батькові [PERSON] , за домовленістю з яким для свого проживання з сім`єю позивач за власний кошт добудував мезонін будинку, який складається з двох житлових кімнат площею 9.8 кв.м, 14.3 кв.м та двох коридорів 9.1, 5.2 кв.м. У 2004 році батько захворів на онкологічну хворобу, що спонукало його 23.04.2004 року скласти заповіт, відповідно до якого він заповів позивачу 31/100 будинку [ADDRESS] , та зазначив при цьому, що в користування позивача перейдуть приміщення мезоніну та гараж, позначений літерою «Б», пл. 18.5 кв.м., а 69/100 цього будинку заповів сестрі позивача відповідачці [PERSON] , вказавши при цьому, що в її користування перейдуть всі інші приміщення будинку [ADDRESS] , крім приміщень п/пд. І/7.3 кв.м. (коридор), ІІ/15.5 (господарське), сарай «В» пл. 14.0 кв.м., які залишаються в спільному користуванні, а також гараж, позначений літерою «Д», пл. 27.1 кв.м. Через два роки після складання заповіту (22.08.2006 року)батько подарував 69/100 будинку відповідачці [PERSON] , вказавши у договорі дарування ті ж приміщення, які були визначенні для її спадкування у заповіті від 23.04.2004 року. Згодом у [PERSON] почала розвиватись деменція, з приводу чого він звертався до лікувальних закладів м. Львова. 20.10.2009 року [PERSON] , на переконання позивача, не розуміючи значення своїх дій внаслідок хвороби та діючи під впливом відповідачки [PERSON] , склав заповіт, нотаріально посвідчений третьою особою приватним нотаріусом Сиротяком М.Р., яким заповів відповідачці [PERSON] все майно, яке належатиме йому на момент смерті, та помер [INFO] . Після смерті заповідача відповідачка [PERSON] успадкувала за оскарженим заповітом 31/100 будинку [ADDRESS] та 09.03.2016 року подарувала цю частку будинку відповідачу [PERSON] . Позивач [PERSON] вважає, що складений його батьком 20.10.2009 року заповіт на користь відповідачки [PERSON] є недійсним, так як складений його батьком у стані, коли він внаслідок хвороби не міг усвідомлювати значення своїх дій, і таким заповітом порушено його право власності на 31/100 спірного будинку, оскільки він постійно проживав в спірному будинку і після смерті батька 19.05.2013 року прийняв спадщину відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України. Вважає, що належне йому в порядку спадкування майно повинно бути витребуване у відповідача [PERSON] в порядку, передбаченому ст. 388 ЦК України. У відзиві на позов [PERSON] представник відповідачів [PERSON] позов заперечив, зазначив, що спадкодавець [PERSON] до своєї смерті усвідомлював значення своїх дій, сильнодіючих препаратів не приймав, позивач [PERSON] відносився до свого батька зневажливо, конфліктував з ним, а тому батько свідомо склав заповіт на користь відповідачки [PERSON] . Крім того, позивач [PERSON] володіє спірним майном, так як проживає в ньому, однак не є його власником, тому витребування майна на його користь не може бути застосоване. Ухвалами від 25.10.2018 року зазначені позови об`єднано в одне провадження, відмовлено в задоволенні клопотання представника [PERSON] про закриття провадження у справі за позовом [PERSON] та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою від 03.09.2019 року витребувано у лікувальних закладів медичну документацію щодо перебування [PERSON] на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні в період з січня 2005 року по лютий 2010 року. Ухвалою від 15.11.2019 року призначено по справі посмертну судову психіатричну експертизу для надання відповіді на питання чи міг станом на 20.10.2009 року [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними. 22.01.2021 року за результатом проведення повторного авторозподілу справа передана на розгляд судді Нор Н.В. та ухвалою від 22.01.2021 року прийнята до свого провадження та призначена до розгляду. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Яцуляк Т.Р. позов [PERSON] та [PERSON] підтримали з наведених в позові мотивів, просять його задоволити, позов [PERSON] заперечили, просять закрити провадження у справі. Представники позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] його позов підтримали з мотивів, викладених у позовній заяві та з урахуванням висновку посмертної судової психіатричної експертизи, просять його задоволити, у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] відмовити. Перевіривши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення, а в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] слід відмовити виходячи з таких мотивів. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого порушеного майнового права, обравши спосіб захисту, передбачений п.2 статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. В судовому засіданні встановлено, що батько [PERSON] та [PERSON] [PERSON] був власником будинку [ADDRESS] . 23 квітня 2004 року ним складено заповіт, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті належний йому житловий будинок [ADDRESS] зі всіма господарським будівлями та спорудами, з урахуванням висновку ЛОДКП БТІ та ЕО від 08.04.2004 року № 1/2268, заповів в такому порядку: 69/100 частини будинку своїй дочці [PERSON] з визначенням відповідних приміщень будинку та господарських споруд, які мають перейти у її користування, а 31/100 частину будинку своєму синові [PERSON] з визначенням відповідних приміщень будинку та господарських споруд, які мають перейти у його користування, та із залишенням в спільному користуванні частини приміщень будинку та сараю «В». 22 серпня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 69/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] із одночасним визначенням порядку користування, аналогічного тому, який був визначений в заповіті від 23.04.2004 року. 20 жовтня 2009 року [PERSON] уклав заповіт, нотаріально посвідчений третьою особою приватним нотаріусом Сиротяком М.Р., відповідно до якого заповів усе майно, яке йому належатиме на момент смерті своїй дочці [PERSON] . Свідок [PERSON] показав, що [PERSON] після операції, коли його забирали машиною, був неадекватний, не впізнав свого будинку та просив везти його назад та розпитував свідка про батьків, які давно померли. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] не завжди впізнавав її на вулиці та вітався. Свідок [PERSON] показала, що декілька разів бачила, як [PERSON] блудив по вулиці і не знав, куди йде і що йому треба, шукав свого неіснуючого сина [PERSON] , не пускав її до себе в будинок, коли вона прийшла до [PERSON] внучки [PERSON] , мотивуючи тим, що така (Галя)тут не живе. З висновку судово-психіатричного експерта № 24к від 20.08.2020 року, виданого за результатами проведення комісійної посмертної судової психіатричної експертизи, вбачається, що з аналізу матеріалів цивільної справи, медичної документації комісія експертів прийшла до висновку, що у [PERSON] після 13.09.2006 року було виявлено та описано виражену клінічну хронічного психічного захворювання у вигляді деменції та встановлено відповідний діагноз, а тому за висновком комісії експертів-психіатрів [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , на момент укладення заповіту 20.10.2009 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків .\~Правочини можуть\~бути односторонніми\~та дво-\~чи багатосторонніми\~(договори). Одностороннім\~правочином є\~дія однієї\~сторони,\~яка може\~бути представлена\~однією або\~кількома особами. Односторонній\~правочин може\~створювати обов`язки\~лише для\~особи,\~яка його\~вчинила. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до\~ст.\~202\~ЦК України\~зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Особа,\~яка вчиняє\~правочин,\~повинна мати\~необхідний обсяг\~цивільної дієздатності. Волевиявлення\~учасника правочину\~має бути\~вільним і\~відповідати його\~внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 215 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Суд вважає встановленим на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, що заповіт від 20.10.2009 року як односторонній правочин, був укладений [PERSON] , який помер [INFO] ,в момент, коли він внаслідок хвороби не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Отже, такий заповіт підлягає визнаннню недійсним за позовом заінтересованої особи. Як вбачається з виданої ЛКП «Під замком» довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку № 2489 від 05.09.2016 року і не заперечується учасниками справи, позивач [PERSON] проживає у спірному будинку з народження та зареєстрований у ньому з 12.06.1978 року, отже, відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, і є заінтересованою особою щодо визнання недійсним заповіту [PERSON] від 20.10.2009 року, а тому позов [PERSON] про визнання заповіту, складеного [PERSON] 20.10.2009 року на користь відповідача [PERSON] є підставним та підлягає задоволенню. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] успадкувала на підставі заповіту [PERSON] від 20.10.2009 року 31/100 частину будинку [ADDRESS] та в подальшому на підставі договору дарування від 09.03.2016 року, нотаріально посвідченого за реєстровим № 2-246 державним нотаріусом 4-ї Львівської державної нотаріальної контори Ярошенко Ж.С., відчужила цю частину будинку на користь свого сина відповідача [PERSON] . Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцеві з дня прийняття спадщини, відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, отже, позивач [PERSON] з 09.03.2016 року є власником 31/100 частини будинку [ADDRESS] на підставі заповіту, складеного [PERSON] 23 квітня 2004 року, який слід вважати чинним внаслідок визнання недійсним заповіту від 20.10.2009 року. Отже, набуття у власність 31/100 частини будинку [ADDRESS] відповідачкою [PERSON] на підставі недійсного заповіту від 20.09.2009 року та відчуження цього майна на користь відповідача [PERSON] за договором дарування від 09.03.2016 року свідчить про вибуття спірного майна з володіння дійсного власника [PERSON] поза його волею на підставі безвідплатних правочинів. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України якщо майно набуто безвідплатно від особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках, а тому позов [PERSON] до [PERSON] про витребування в останнього 31/100 частини будинку [ADDRESS] є підставним та підлягає до задоволення. При цьому суд відхиляє доводи представника відповідачів В. Рудика щодо того, що саме позивач [PERSON] володіє спірним майном, окільки саме він проживає у спірному будинку, а відповідач [PERSON] в ньому не проживає, тобто, не володіє ним, а тому позов про витребування майна в даному випадку не є належним способом захисту та не може бути задоволений, оскільки, коли спір про витребування майна стосується нерухомого майна, то як факт володіння спірним майном слід приймати факт державної реєстрації права власності на спірне майно. Вирішуючи спір в частині позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про зняття їх з реєстрації та виселення з будинку за адресою [ADDRESS] , суд, з урахуванням задоволення позову [PERSON] , виходить з тієї обставини, що співвласниками будинку на час вирішення цього спору є позивач [PERSON] (частка 69/100) та відповідач [PERSON] (частка 31/100), тому позов [PERSON] задоволенню не підлягає, так як він не є власником (співвласником) спірного будинку. Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, отже, [PERSON] як співвласнику спірного будинку належить право володіння та користування ним, і він не може бути виселений з цього будинку та знятий з реєстрації місця проживання за цією адресою за позовом іншого співвласника позивача [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є членами сім`ї [PERSON] (дружина та син), зареєстровані та проживають у спірному будинку протягом тривалого часу як члени сім`ї співвласника спірного будинку [PERSON] , що підтвержується довідкою ЛКП «Під замком» № 2489 від 05.09.2016 року і не заперечується іншими учасниками справи. Доказів забезпечення відповідачів [PERSON] та [PERSON] іншим житлом суду не надано, а, отже, виселення відповідачів з житла, яким вони користуються протягом дуже тривалого часу (відповідач [PERSON] 48 років, відповідач [PERSON] 30 років) було б невиправданим втручанням у право відповідачів на житло, яке за встановлених у справі обставин було б неспівмірним з обмеженням прав позивачки [PERSON] на користування належною їй часткою 69/100 у праві власності на будинок за адресою [ADDRESS] . Тому суд приходить до висновку про відмову в позові [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про зняття з реєстрації та виселення з будинку за адресою [ADDRESS] . При цьому, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по справі.

Outcome: approved