Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

До Іваничівського районного суду Волинської області звернулась позивач [PERSON] з позовними вимогами до Павлівської сільської ради, про визнання права власності на земельну ділянку частку (пай), в обгрунтування позову зазначивши таке. 12.06.1988 позивач [PERSON] була прийнята в члени колгоспу «Ленінським шляхом», який здійснював свою діяльність на території Іваничівської селищної ради та Павлівської сільської ради. В 1992 році колгосп «Ленінський шлях» було перейменовано на селянську спілку «Вільна Україна». В 1993 році селянську спілку «Вільна Україна» перейменовано на колективне сільськогосподарське підприємство «Вільна Україна». В 2000 році колективне сільськогосподарське підприємство «Вільна Україна» реорганізовано в СВК «Вільна Україна». В 2008 році СВК «Вільна Україна» реорганізовано в ТОВ «Вільна Україна - Агро». З 11.03.1991 по 01.12.1999\~\~позивач перебувала в відпустці по догляду за дитиною та 01.12.1999 її було виключено з членів колгоспу та звільнено. Іваничівською районною радою народних депутатів Іваничівського району 15.06.1996 року виданий КСП «Вільна Україна» державний акт серії ВЛ №25 на право колективної власності на землю, згідно якого було передано у колективну власність 3369,8 гектарів землі в межах згідно з планом. З додатків до державного акта серії ВЛ №25 вбачається, що [PERSON] не була включена до списку громадян-членів КСП, які мають право на отримання земельної частки (паю). Позивач неодноразово зверталась до Павлівської сільської ради з вимогою про надання їй у власність земельної ділянки (паю), але їй було відмовлено у зв*язку з тим, що при паюванні землі позивач не була включена до загального списку громадян членів КСП «Вільна Україна». Позивач вважає, що її необґрунтовано не було включено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай). Відповідно до п. 1 та\~п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 08.08.1995 року\~та на підставі того, що на час отримання КСП «Вільна Україна» державного акта на право колективної власності на землю та складання списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) вона була членом КСП «Вільна Україна», тому позивач вважає, що має право на земельну частку (пай). В судове засідання позивач [PERSON] не прибула, хоча була належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи судом, надала суду заяву про розгляд справи за іі відсутності, на позовних вимогах наполягає, просить їх задовольнити. Представник відповідача Павлівської сільської ради в судове засідання не прибув, хоча був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи судом надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечують проти задоволення позовних вимог [PERSON] .. Дослідивши матеріали позовної заяви, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки з 12.06.1988 позивач [PERSON] була прийнята в члени колгоспу «Ленінським шляхом» (а.с. 39-43). В 1992 році колгосп «Ленінський шлях» було перейменовано на селянську спілку «Вільна Україна». В 1993 році селянську спілку «Вільна Україна» перейменовано на колективне сільськогосподарське підприємство «Вільна Україна». В 2000 році колективне сільськогосподарське підприємство «Вільна Україна» реорганізовано в СВК «Вільна Україна». В 2008 році СВК «Вільна Україна» реорганізовано в ТОВ «Вільна Україна - Агро»(а.с.45). Іваничівською районною радою народних депутатів Іваничівського району 15.06.1996 року виданий КСП «Вільна Україна» державний акт серії ВЛ №25 на право колективної власності на землю, згідно якого було передано у колективну власність 3369,8 гектарів землі в межах згідно з планом. З додатків до державного акта серії ВЛ №25 випливає, що [PERSON] не була включена до списку громадян-членів КСП, які мають право на отримання земельної частки (паю) (а.с.10-38). Під час виділення земельної площі на паї членам КСП «Вільна Україна» позивач перебувала у декретній відпустці. Згідно відповіді Павлівської сільської ради від 15.02.2023 зазначено, що сертифікат на право на земельну частку\~\~(пай) КСП «Вільна Україна» на території Павлівської сільської ради на ім`я [PERSON] не видавався. В списках громадян членів КСП «Вільна Україна» при паюванні земель [PERSON] відсутня. Державний акт на право власності на земельну ділянку не виготовлявся (а.с. 7-8).\~\~ Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~передбачено, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~ст.129 Конституції України. Згідно із ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено ст.\~77,\~78,\~79,\~80,\~89,\~367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). Статтею 15\~Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) передбачено, що\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 2\~ст. 14 Конституції України\~визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1\~ст. 3 ЦК України\~встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених\~Конституцією України\~та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Згідно із ч.\~1\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до пункту 1 \~Указу Президента України від 08 серпня 1995 року\~\~\~№ 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»\~(далі - Порядок паювання земель) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Право на земельну частку (пай) згідно з пунктом 2 Порядку паювання земель мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. У ч. 9\~ст. 5 Земельного кодексу України\~1990 року(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому ч. 6 і 7\~ст. 6 цього Кодексу. Згідно із частиною першоюстатті 22 Земельного КодексуУкраїни 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право. У ч. 2\~ст. 23 Земельного Кодексу\~України 1990 року\~(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Порядку паювання земель\~має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатка\~до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП. Отже, як встановлено судом, позивач була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, але її помилково не було включено до списків членів даного КСП, які мали право на земельну частку (пай) та не було видано їй відповідний сертифікат. Таким чином, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про визнання права власності на земельну частку (пай) є обґрунтованим і доведеним, а тому підлягає задоволенню. Стосовно поновлення пропущеного строку на звернення до суду за захистом порушеного права, суд зазначає наступне. Згідно із ч. 1\~ст. 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до\~ст. 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме\~ЦК УРСР. Згідно зі\~ст. 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до\~ст. 76 ЦК УРСР\~перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. У пункті 6 Прикінцевих і\~перехідних положень ЦК України\~вказано, що правила цього\~Кодексу\~щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені\~ЦК УРСР 1963 року. У ст.\~71,\~75 ЦК УРСР\~зазначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Статтею 80 ЦК УРСР\~встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки право на позов у [PERSON] виникло ще у 1996 році, то трирічний строк позовної давності, встановлений\~ст. 71 ЦК УРСР\~ 1963 року, сплинув до набрання чинності\~ЦК України 2003 року, але суд визнає причину пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного права поважною та поновлює такий строк.

Outcome: approved