Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

позивач через свого представника [PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому зазначив, що працював черговим локомотивного депо у структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та 01.12.2022 року був звільнений у зв`язку з виходом на пенсію вперше за ст. 38 КЗпП України відповідно до Наказу від 14.11.2022 року № 663/ОС. 07.11.2022 року він звертався до відповідача із заявою « про припинення трудового договору, виплату одноразової матеріальної допомоги, виплату додаткової матеріальної допомоги, виплату всіх належних сум ». 14.11.2022 року протоколом № 31 Робочої комісії по розгляду матеріалів працівників і пенсіонерів депо про надання одноразової матеріальної допомоги, ухвалили: « Згідно п. 3.1.17 Колективного договору Криворізького локомотивного депо черговому локомотивного депо ( основного ) [PERSON] нарахувати одноразову грошову допомогу у розмірі 7 середньомісячних заробітків». Відповідно до довідки відповідача від 28.12.2022 року № 107 йому нарахована одноразова грошова допомога 7 середньомісячних заробітків (посадових окладів), що у сумі складає 145575,64 грн., онак повний розрахунок з ним не провів, середній заробіток за час затримки повного розрахунку при його звільненні не виплатив, у зв`язку із чим змушений звертатися до суду за захистом своїх порушених прав. Просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ( 7 середньомісячних заробітків (посадових окладів), що у сумі складає 145575,64 грн) з 02.12.2022 року по день винесення рішення суду, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 837,05 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 20 лютого 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до пункту другого частини першої статті 274 ЦПК України, без повідомлення (виклику) сторін. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якій представник відповідача Соломатіна О.О. просила зменшити розмір вимог шляхом відмови у задоволені позовних вимог або зменшити розмір вимог до 1 гривні з посиланням на постанову ВП ВС від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зазначивши, що у складний для України час, коли російською федерацією було розпочато повномаштабні військові дії АТ "Українська залізниця" як стратегічне підприємство залізничного транспорту виконує безкоштовні евакуаційні рейси, перевезеня військових та військових вантажів по всій Україні. Крім того АТ "Українська залізниця" у зв`язку із обстрілами, власними коштами здійснює відновленя залізничної інфраструктури. Вважає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який розрахований позивачем станом на 15.02.2023 року у сумі 63615,80 грн., є очевидно непропорційним та несправедливим, не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих витрат, які розумно можна було б передбачити. Оскільки відповідач заперечує проти задоволення вимог, розрахунок за час затримки не потрібно проводити взагалі. Позивачем не доведено, що на підприємстві був введений режим неповного робочого часу, простою та інш. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] по 01 грудня 2022 року знаходився у трудових відносинах з АТ "Українська залізниця", працюючи на посаді черговим локомотивного депо (основного) у структурному підрозділі «криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». Наказом (розпорядження) начальника СП «Криворізьке локомотивне депо » РФ «придніпровська зализниця» АТ «Українська залізниця» №663/ОС від 14 листопада 2022 року, позивача було звільнено із займаної посади за ст.38 КЗпП України, у зв`язку з отриманням права виходу на пенсію за віком. Вказаним наказом, на підставі протоколу робочої комісії по розгляду матеріалів працівників і пенсіонерів депо про надання одноразової матеріальної допомоги СП «Криворізьке локомотивне депо » РФ «придніпровська зализниця» АТ «Українська залізниця» № 31 від 14 листопада 2022 року, ухвалено згідно п. 3.1.17 Колективного договору Криворізького локомотивного депо, черговому локомотивного депо (основного) [PERSON] нарахувати одноразову грошову допомогу у розмірі сім середньомісячних заробітків (посадових окладів), що у сумі складає 145575,64 грн., однак в день звільнення вони позивачу виплачені не були. Про вказане свідчить копія довідки СП «Криворізьке локомотивне депо » від 28.12.2022 року № 107 також 10.02.2023 року позивач звертався до начальника СП «Криворізьке локомотивне депо » РФ «придніпровська зализниця» АТ «Українська залізниця» із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку зі звільненим працівником, у зв`язку з тим, що йому не було виплачено вказаних коштів при звільнені. Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Так, відповідно до ст.47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення працівника видати йому належно оформлену трудову книжку і провести з ним повний розрахунок по належних йому виплатах. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться власником або уповноваженим ним органом в день звільнення. Про нараховані суми належні працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підтверджено, що відповідно до ст.116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст.117 КЗпП відповідальність. Відповідно до приписів Конституційного Суду, викладених у рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року, надано офіційне тлумачення положення ч.2 ст. 233 КЗпП та ст.ст.1,12 Закону України «Про оплату праці» роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема, й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Так з матеріалів справи вбачається, що наказом (розпорядженням) № 663/ОС від 14 листопада 2022 року та протоколом робочої комісії по розгляду матеріалів працівників і пенсіонерів депо про надання одноразової матеріальної допомоги № 31 від 14.11.2022 року за позивачем визнано право та вирішено виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку з виходом на пенсію, однак на час звернення до суду, вона позивачу виплачена не була. Згідно статей 5 та 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. За змістом ч.1 ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статтей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Також, постановою Верховного Суду України у справі №6-2807цс16 від 01.03.2017 року роз`яснено, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого непередбачено чинним законодавством. Пунктами 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зокрема, передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом установлено, що остаточний розрахунок АТ «Українська залізниця» у день звільнення позивача не проведено. Так відповідно до довідки про доходи [PERSON] від 28 грудня 2022 року, заробітна плата позивача за жовтень та листопад 2022 року становила 43526,38 грн. за 52 робочих днів. Середньоденна заробітна плата обчислюється шляхом ділення заробітної плати, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати на кількість календарних днів у розрахунковому періоді. Відповідно середньоденна заробітна плата позивача складає 837,05 грн. Позивач звільнений із займаної посади на пенсію 01 грудня 2022 року та за вимогами позовної заяви просить стягнути середній заробіток по день ухвалення судового рішення, тобто 08 травня 2023 року, тому кількість робочих днів за вказаний період, складає 111, а розмір середнього заробітку за цей же період, складає 92912,55 грн. Разом з тим, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зазначена сума (92912,55 грн.) не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд приходить до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30 000,00 грн. За такого вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial