Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] , в інтересах якої діє представник [PERSON] , звернулася в суд з даним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивачки: [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Заліщицької міської ради Тернопільської області, про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , посилаючись на те, що вона не може дійти згоди із відповідачем щодо офіційного місця проживання спільної дитини, з вказаного приводу у них періодично виникають суперечки та конфліктні ситуації. Зараз син [PERSON] проживає разом з нею в [ADDRESS] . Однак відповідач створює їй перешкоди у реалізації своїх батьківських прав щодо дитини та маніпулює власними правами щодо дитини, зокрема він не йде на цивілізований діалог стосовно виховання дитини. З врахуванням віку [PERSON] , його індивідуальних та психологічних властивостей, позивачка вважає, що найкращим інтересам дитини буде відповідати визначення місця проживання разом із нею, матір`ю дитини. За вказаною адресою проживання створені всі необхідні умови для його життя та гармонійного розвитку: дитина відвідує шкільний заклад, який розташований поблизу їх місця проживання, а також гуртки з кікбоксингу, малювання та вивчення англійської мови. Ухвалою Заліщицького районного суду від 10 січня 2023 року відкрито провадження в даній справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 30 березня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її розгляд на 28 квітня 2023 року. Також зобов`язано третю особу службу у справах дітей Заліщицької міської ради надати суду висновок щодо розв`язання спору та визначення місця проживання неповнолітнього сина позивачки. Від представника третьої особи (Заліщицької міської ради) до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, просить позовну заяву задоволити та визначити місце проживання [PERSON] разом із матір`ю - [PERSON] . Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надіслала заяву про розгяд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задоволити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в зал судового засідання не прибув, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив. Відзиву на позов не подав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не прибув, причину суду не повідомив. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи та вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Частиною 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 06.11.2004 року зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 15.03.2023 року (справа № 597/1670/22). У даному шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №1547. Згідно довідки № 19-15/5/644, виданої 06.09.2022 року старостою Добрівлянського старостинського округу виконавчого комітету Заліщицької міської ради Тернопільської області Я.Гошовським, позивачка [PERSON] [INFO] , зареєстрована та проживає разом із сином [PERSON] в [ADDRESS] . Крім того, у вказаному домоволодінні проживають та зареєстровані мати позивачки [PERSON] [INFO] та батько позивачки [PERSON] [INFO] . Згідно свідоцтва про право власності на будинковолодіння в [ADDRESS] , виданим на підставі рішення виконкому Добрівлянської сільської ради від 28.01.2005 року його власником являється батько позивачки [PERSON] . Згідно Акту обстеження умов проживання неповнолітнього [PERSON] , складеного старостою с. [PERSON] разом із [PERSON] та [PERSON] , для виховання і розвитку дитини створено такі умови: своя кімната, спальня, місце для навчання, спортивний майданчик. Висновок умови проживання задовільні. Згідно пояснення третьої особи без самостійних вимог служби у справах дітей Заліщицької міської ради, оскільки батько неповнолітнього [PERSON] [PERSON] на засідання комісії не з`явився, тому служба у справах дітей міської ради не винесла висновку про визначення місця проживання неповнолітнього. До виниклих між сторонами правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною першою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи те, що умови проживання позивачки є належними для проживання дитини, та те, що судом не встановлено, що позивачка зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, чи веде аморальний спосіб життя, то суд, вважає, що відсутні виняткові обставини, коли неповнолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю. Проживання дитини із позивачкою саме по собі не є підставою для визнання позову таким, що до задоволення не підлягає, оскільки такий факт не позбавляє права позивача вимагати визначення місця проживання дитини в судовому порядку. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю . Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з сином, турботі відносно нього та участі у його вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. На підставі ст. ст. 7, 19, 141, 153, 155, 160, 161 СК України, ст.ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved