Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

ТОВ «Кардсервіс» звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 7 650,55 гривень та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.03.2019 між ТОВ «КАРДСЕРВІС» та [PERSON] укладено в електронній формі кредитний договір (кредитної лінії) №190311-004, який було підписано відповідачем шляхом одноразового паролю відправленого позивачем смс-повідомленням за номером телефону [NUMBER] , код підпису L38004. Заявка на отримання кредиту надійшла від відповідача 11.03.2019 о 15 год. 50 хв. та була погоджена позивачем. Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець надав позичальнику кредит у розмірі 4841 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит кредитодавцю. Сторони погодили строк дії кредитного договору з 13.03.2019 по 13.05.2019. Враховуючи те, що відповідачем умови кредиту не виконуються, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість, розмір якої, станом на 14.06.2022 становить 7650,55 грн, яка складається з: - заборгованості за тілом кредиту - 635,91 грн; - плати за користуванням кредиту - 4594,14 грн; - штрафів 2420,50 грн. Вказаний позов ТОВ «Кардсервіс» надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області з Кузнецовського міського суду Рівненської області за правилами територіальної підсудності 20.09.2022. Ухвалою Володимирецького районного суду від 03.10.2022 у вказаній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача ТОВ «Кардсервіс» в судове засідання не з`явився, надав клопотання, в якому позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі, справу просив розглядати за відсутністю представника Товариства. Представник відповідача - адвокат Калінін С.К. надав відзив, в якому просив у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кардсервіс» відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що жодних договорів із позивачем [PERSON] не укладалось, оскільки позивач не був абонентом номеру телефону [NUMBER] і не використовував даний номер телефону. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом, 11.03.2019 між ТОВ «КАРДСЕРВІС» та [PERSON] укладено в електронній формі кредитний договір (кредитної лінії) №190311-004, який було підписано відповідачем шляхом одноразового паролю відправленого позивачем смс-повідомленням за номером телефону [NUMBER] , код підпису L38004. Позивачем у якості доказу укладення вищевказаного договору надано копію Договору №190311-004 за умовами якого: - п. 1.1. кредитодавець надав позичальнику кредит у розмірі 4841 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит кредитодавцю; - п. 1.2. кредит надається позичальнику шляхом оплати товарів/послуг, що купуються позичальником за рахунок кредитної лінії у продавця ФОП [PERSON] ; - п. 1.3. в якості забезпечення за цим кредитом приймаються товари, які були придбані позичальником за рахунок кредитної лінії. Ціна придбаних товарів приймається сторонами, як оціночна вартість застави; - п. 1.4. перелік товарів/послуг вказаний у рахунку № відр. - п. 2.1. строк дії договору становить з 13.03.2019 по 13.05.2019; - п. 4.1. за користування кредитом позичальник виплачує кредитодавцю проценти, зазначені в графіку платежів (розділ 5). Щомісячна сплата за користування кредитом нараховується щомісячно у вигляді процентів за кожен місяць користування кредитом. Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, (стаття 628 ЦК України). Стаття 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно положень ст. 1047 ч.1 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законами України «Про електронну комерцію» та «Про електронні документи та електронний документообіг». У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим з реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувана електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З урахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов 'язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Позивачем, на підтвердження позовних вимог, не надано до суду належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] акцептував пропозицію ТОВ «КАРДСЕРВІС» щодо укладення кредитного договору № 190311-004 від 11.03.2019, зі змісту якого не можливо встановити, що саме договір такого змісту було запропоновано відповідачу та не надано підтвердження направлення примірника договору, укладеного у вигляді електронного документа на адресу [PERSON] як передбачено Законом України «Про електронну комерцію». Також, у наданому кредитному договорі (оферта) не зазначено інформація щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту, відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Також, приписами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції, чинній на момент укладення Договору, передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції», зокрема, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Також ст. 3 ч. 1 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього . договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що Ті отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Суд критично відноситься до даного договору у зв`язку з тим, що з його змісту вбачається, що вказаний договір укладався в особі заступника директора з розробки продуктів [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 26.05.2020, що у свою чергу ставить під сумнів укладення зазначеного договору. Надана позивачем копія кредитного договору № 190311-004 від 11.03.2019, укладеного між ТОВ «КЛРДСЕРВІС» та [PERSON] містять лише зазначення інформації про Кредитодавця та Позичальника. В той же час, подана до суду у якості доказу копія кредитного договору не може вважатися належним та достовірним доказами, оскільки не підтверджують факт підписання договору та додатку відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора або ж за допомогою електронного цифрового підпису, який би відповідав вимогам спеціального Закону. Таким чином, позивачем не надано будь-яких доказів того, що саме електронним цифровим підписом відповідачем підписано кредитний договір, оскільки позивачем не надано а ні відомості про сертифікацію ключа ЕЦП відповідача, а ні відомості про особистий ключ підписувача, який має відповідати відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. З огляду на викладене, надана позивачем паперова копія Договору Позики не відповідають вимогам ст.ст. 79, 80 Цивільного процесуального кодексу України, щодо достовірності та достатності доказів, та не може бути доказом факту укладення договору. При цьому, позивачем не надано суду заяви підписану відповідачем, з якої б убачалось бажання [PERSON] отримати кредит та його розмір, також як і не надано жодних відомостей про зазначення відповідачем номеру платіжної карти, на яку мали бути зараховані кредитні кошти. Інформація про спосіб отримання відповідачем кредитних коштів, а саме інформація про банківський рахунок або номер карти, на яку перераховуватимуться кошти, відсутня і в наданому Договорі Позики. Прете, в наданій позивачем копії кредитного договору в п 3.1. зазначено, що для одержання кредиту фізична особа звертається до Кредитодавця із заявою. У заяві вказується необхідна сума кредиту, термін погашення, цілі отримання кредиту та інші необхідні відомості. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Матеріали справи не містять відомостей стосовно того, що примірник електронного договору був вручений [PERSON] як споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, що позивачем не спростовано. Положеннями ст. 1046 ч.2 ЦК України встановлено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В наданій позивачем копії кредитного договору в п 1.2. зазначено, що Кредит надається Позичальнику шляхом оплати товарів/послуг, що купуються Позичальником за рахунок кредитної лінії у продавця ФОП [PERSON] . Разом із тим, належних та достовірних доказів перерахування позивачем грошових коштів на користь відповідача суду не надано. Крім того, стороною позивача на підтвердження позовних вимог не надано жодного первинного касово-бухгалтерського документа на перерахування кредитних коштів на виконання кредитного договору, який би відповідав вимогам, встановленим ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо обов`язкових реквізитів первинного бухгалтерського документа та вимогам Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 (далі - Інструкції). Верховний Суд у постанові від 08 травня 2018 року по справі № 315/353/17 розглядаючи аналогічний спір про стягнення заборгованості за кредитним договором зазначив, що задовольняючи частково позов, апеляційний суд взяв до уваги наданий банком розрахунок заборгованості, при цьому не звернув увагу, що відповідач заперечувала проти заявленого банком розміру заборгованості, а банк не надав доказів на підтвердження правильності такого розрахунку. Сам по собі розрахунок заборгованості, здійснений банком, за умови невизнання її розміру відповідачем, не може бути єдиним та безумовним доказом розміру наявної заборгованості за кредитним договором. У такому разі банк повинен надати суду належні докази на підтвердження розрахованої ним кредитної заборгованості, зокрема, виписку по картковому рахунку відповідача, дані про рух на ньому коштів тощо. Крім того, без надання вказаних доказів неможливо перевірити обґрунтованість заявленого відповідачем у суді першої інстанції клопотання про пропуск строку позовної давності до заявлених банком вимог та застосування наслідків такого пропуску. Розрахунок заборгованості (в даному випадку надана позивачем виписка операцій за договором, яка не підписана уповноваженою особою та не скріплена печаткою банка) не може підтверджувати існування заборгованості оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», (правова позиція Верховного Суду України у справі №6-20цс12). Отже, жодного із вказаних документів, які можуть підтверджувати факт проведення розрахункових операцій з відповідачем позивач не надав. Суд не може прийняти до уваги виписку операцій за договором сформовану представником позивача, як належний і допустимий доказ існуючої у відповідача заборгованості, оскільки, дана виписка не містить підтвердження руху коштів із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, і, до того ж, не є відповідним розрахунком заборгованості та фінансовим документом на підтвердження розрахунків між банками та відповідачем. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність. Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. За пунктом 62 Постанови Правління Національного банку України Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Тому, суд критично оцінює доводи позивача щодо обґрунтування заборгованості та не приймає наданий позивачем вказаний доказ з підстав, які були зазначені вище, оскільки зазначена в ньому інформація не пояснює природу виникнення у відповідача боргу. Розрахунок заборгованості за указаним кредитним договором до позову не доданий взагалі, а тому не можливо встановити відповідність порядку нарахування заборгованості (зокрема, процентів і неустойки) та проведення відповідних розрахунків, умовам кредитного договору. Таким чином, суду не надані будь-які докази, які б підтверджували розмір нарахованої позивачем заборгованості за кредитним договором. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі №221/5089/16-ц, - у матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Відповідно до положень ст. 177 ч. 5 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Згідно ст. 81 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно чч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть учать у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У розумінні ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ч. 2 ЦПК України). Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на підставі укладеного договору саме відповідач отримав кредит у розмірі 4841 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини позову не знайшли свого підтвердження за розглядом справи, тому підстави для стягнення з відповідача заборгованості за договором №190311-004 від 11.03.2019 у загальному розмірі 7650,55 грн відсутні, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю заявлених вимог. З приводу стягнення судових витрат судоми встановлено наступне. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат позивачу не здійснюється. Частинами 1-3 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження розміру понесених судових витрати на правову допомогу представник позивача надав договір про надання професійної правничої (правової) допомоги №б/н/22 від 08.11.2022, додаток №1 до договору від 08.11.2022, рекомендовані (мінімальні) ставки адвокатського гонорару (винагороди), Акт виконаних робіт (наданих послуг) від 14.11.2022 та меморіальні ордери №384532019 від 11.11.2022 та №409025811 від 24.01.2023 згідно яких позивачем сплачено за правову допомогу в розмірі 5000 грн. А як зазначено у пункті 6.5 постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. З огляду на зазначене, суд вважає, що на користь відповідача слід стягнути понесені судові витрати за надання правничої допомоги.

Outcome: approved