Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача До Звенигородського районного суду надійшла дана позовна заява, в якій позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] [INFO] ( [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), відносно його неповнолітньої дочки [PERSON] [INFO] .. В обґрунтування позову позивач зазначає, що її батько [PERSON] та її мати [PERSON] перебували в офіційному шлюбі. В період вказаного шлюбу [INFO] народилась позивач. Після її народження, вона разом із батьками проживала в [ADDRESS] . В 2015 році батьки розірвали шлюб, і позивач разом із матір`ю [PERSON] проживали окремо від батька по [ADDRESS] . На той час вона перебувала на утриманні своєї матері, матеріальної допомоги батько не надавав, її вихованням не займався. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після смерті матері [PERSON] знаходиться на повному утриманні своєї тітки [PERSON] , і проживає за її місцем проживання по [ADDRESS] . Батько [PERSON] вже багато років ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не приймаючи участі у її вихованні та утриманні, не цікавиться її станом здоров`я, фізичним, моральним та духовним розвитком, не виконує обов`язку щодо матеріального утримання, самоусунувся від будь якого спілкування з позивачкою, ігнорує дні народження, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, свідомо ухиляється від спілкування з нею. Позивач практично не сприймає його як батька, не має жодних родинних почуттів. При цьому, сам відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON] 07.03.2023 року, позивач самостійно звернулась до Служби у справах дітей, щодо позбавлення батьківських прав свого батька [PERSON] [INFO] . Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 30.03.2023 позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.04.2023 було відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Позивач в підготовче судове засідання не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи Служби у справах дітей Звенигородської міської ради в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без їх участі. Згідноз ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України - за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В силу ч.3 ст.211 ЦПК України, суд вважає за можливе розгляд справи провести за відсутності осіб, які беруть участь у справі на підставі письмових документів. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, дійшов до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). [INFO] померла мати дитини [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Звенигородським РВ ДРАЦС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.10). Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав від 17.03.2023 року, орган опіки та піклування Звенигородської міської ради Черкаської області вважає, за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого та проживаючого по [ADDRESS] , відносно його неповнолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] . (а.с.11). Відповідач [PERSON] 15.03.2023 року звернувся з письмовою заявою до Міського голови Саєнка О.Я. в якій вказав, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав (а.с.12). Згідно довідки виданої директором Звенигородського ліцею Звенигородської міської ради від 07.03.2023 року №21 вбачається, що [PERSON] , батько учениці 10 класу [PERSON] освітній заклад не відвідував, не цікавився навчанням дочки і не спілкувався з педагогом закладу (а.с.13). Відповідно до довідки виданої Озірнянським старостинським кругом Водяницької сільської ради Звенигородського району Черкаської області від 13.03.2023 року №64 [PERSON] , [INFO] , дійсно проживає без реєстрації в [ADDRESS] з 01.04.2022 року по даний час (а.с.14). Вказане також підтверджується актом про підтвердження місяця проживання складеного комісією в складі депутата Водяницької сільської ради [PERSON] в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін Згідно з ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 та ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання батьківських обов`язків. [PERSON] не виконує вимоги чинного законодавства. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України правовою підставою позбавлення батьківських прав матері, батька є ухилення їх від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.п.15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частин першої та другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04), Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 ( заява №39948/06) право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини", N 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини", [GC], N 31871/96, п. 66, ЄС/7/72003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції", N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Згідно з наданими доказами суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а тому суд вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров`я, хоча б мав це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Таким чином, з метою захисту прав і інтересів дитини, суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав буде вчинене в інтересах неповнолітньої [PERSON] . Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно зст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. В зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, наявні підстави для повернення позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved