Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] 28 серпня 2017 року звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на частина житлового будинку з господарськими будівлями, розташованими за адресою: [ADDRESS] та право власності на земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 4610300000:19:050:0169, що розташована за адресою [ADDRESS] ; стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді Хемич О.Б. від 29.08.2017 позовну заяву було залишено без руху. Після усунення недоліків, ухвалою судді Хемич О.Б. від 18.09.2017 було відкрито провадження у справі. 12 жовтня 2017 року до суду надійшло заперечення [PERSON] проти позову. 23 листопада 2017 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання майна об`єктом права особистої приватної власності. Зокрема, [PERSON] просив суд визнати житловий будинок з господарськими будівлями, що за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 1000 кв.м, кадастровий номер 4610300000:19:050:0169, для його обслуговування, особистою приватною власністю; стягнути з відповідачки [PERSON] на його користь судові витрати. В обґрунтування заявлених зустрічних позовних вимог покликався на те, що сторони з моменту реєстрації шлюбу не мали жодних доходів. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] не був працевлаштований, отримував періодичні доходи за виконання будівельних робіт. Зароблених коштів не вистачало на харчування. Відповідач [PERSON] завагітніла, після народження доньки [INFO] займалась виключно доглядом за нею. Фактично сім`я проживала за рахунок коштів матері [PERSON] [PERSON] , яка тривалий час з березня 2001 року по серпень 2016 року працювала в Італії. Саме мати [PERSON] позичила останньому 10 лютого 2004 року та 25 січня 2006 року в присутності двох свідків 9700 Євро та відповідно 9400 Євро для придбання нерухового майна та створення сім`ї .Зазначив, що нерухоме майно: житловий будинок та земельна ділянка, для обслуговування і будівництва житлового будинку та господарських споруд придбано виключно за особисті кошти. Крім цього, позивачем був проданий 16 квітня 2007 року, який був придбаний останнім ще до реєстрації шлюбу у вересні 2001 року. Дружина з дітьми перебувала на його повному утриманні, жодних доходів не отримувала. З моменту придбання спірного нерухомого майна він особисто сплачує всі комунальні платежі та проводить необхідні ремонтні роботи для підтримання належного стану житла. Ухвалою судді Хемич О.Б. від 11 січня 2018 року первісний та зустрічний позови об`єднано в одне провадження, розгляд провадження призначено в загальному позовному провадженні, призначено дату підготовчого судового засідання. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 лютого 2018 року дану цивільну справу передано на розгляд судді Слишу А.Т., у зв`язку з закінченням строку відрядження судді Хемич О.Б. Ухвалою судді Слиша А.Т. від 21 серпня 2018 року продовжено строк підготовчого провадження до 25 вересня 2018 року. Ухвалою від\~25\~вересня 2018\~року клопотання\~представника позивача\~ [PERSON] \~ [PERSON] \~про призначення\~судово технічної\~експертизи -\~задоволено.\~Призначено у справі судову технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою судді від 14 червня 2019 року повновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою від 18 липня 2019 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Судовий розгляд неодноразово відкладався. У попередніх судових засіданнях сторони та представники сторін навели свої доводи та міркування стосовно заявлених позовних вимог та зустрічних позовних вимог у справі, викладених ними у заявах по суті спору. Суд, заслухавши пояснення сторін та представників сторін у судових засіданнях, допитавши свідків, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, які підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, вважає, що первісний позов підлягає до задоволення, а в зустрічному позові слід відмовити з наступних підстав. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 чинної редакції ЦПК України). Вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права. При цьому згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Також частинами 1-3 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 5 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15. При цьому у постанові Верховного Суду України від 7 грудня 2016 року у справі № 370/443/13ц та у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц (провадження № 61-36178св18) зазначено, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому самий лише факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 ст. 71 СК України визначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ч. 3 вказаної статті Кодексу за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану м. Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області 29 червня 2006 року, про що зроблено актовий запис №282 та розірваний рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 23 серпня 2017 року у справі за №438/681/17 (а.с. 111 т.1) Під час подружнього життя у шлюбі народилось двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , які проживають із позивачем у справі. Зазначені обставини не заперечувались сторонами у справі. Позивачем [PERSON] змінено прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) 29 травня 2020 року, про що зроблено відповідний актовий запис №97 (а.с.240 т.2) Відповідно до договорів купівлі-продажу від 23 липня 2009 року укладених між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) придбано житловий будинок, загальною площею 46,8 кв.м. житловою площею: 21,7 кв.м. що заходиться по [ADDRESS] та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, загальною площею 1000 кв.м, що заходиться за цією ж адресою (а.с. 100-104 т.1). Продаж зазначеного будинку з господарськими спорудами вчинено за ціною 57\~500 гривень. Продаж земельної ділянки вчинено за ціною 58\~140 гривень. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №23558811 від 12 серпня 2009 року право власності на спірний будинок зареєстровано за відповідачем за первісним позовом [PERSON] , форма власності - приватна, частка власності - 1/1 (а.с.12,105 т.1). Відповідно до договору купівлі продажу гаражу від 16 квітня 2007 року укладеним між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) продано гараж [ADDRESS] . Продаж вчинено за 13\~399 гривень (а.с.83-85 т.2) У матеріалах справи наявні копії закордонного паспорта виданого на ім`я [PERSON] із відповідними відмітками про перетин кордону (а.с.77-88 т.1), копія посвідчення особи виданої на ім`я [PERSON] на італійській мові з перекладом проте, що остання працювала домашньою працівницею та довідки про одержану заробітну плату (а.с.89-96 т.1). Також в матеріалах справи наявні копії розписок датовані 10 лютого 2005 року та 25 січня 2006 року , відповідно яких [PERSON] отримав у позику від гр. [PERSON] 9700 Євро та відповідно 9400 Євро, які зобов`язується повернути на вимогу останньої коштами або майном , придбаним за ці кошти . Зазначені розписки складені у присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] . Для проведення судово технічної експертизи позивачем за первісним позовом [PERSON] було надано два оригінали вищезазначених експертиз виконаних графітними олівцями (конверт а.с.180 т.1) Крім цього, судом були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] , які показали що являються близькими товаришами [PERSON] . На запрошення останнього, були присутні 10 лютого 2005 року так і 25 січня 2006 року у квартирі, де проживав [PERSON] разом із своєю мамою [PERSON] . В їх присутності [PERSON] позичив у своєї матері спершу 9700 Євро, а потім 9400 Євро для створення власного бізнесу, купівлі нерухомості. Розписки були складені у двох примірниках, одну залишила у себе мати [PERSON] , інша зберігалась у свідка. Як зазначено вище, згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України), згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом із цим, ч. 2 та ч. 3 ст.70 передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини(дітей),приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11). Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Як встановлено судом, домовленості між сторонами щодо збільшення або зменшення часток майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя не було, договір про поділ спільного майна між ними не укладався. Таким чином, придбавши спірний житловий будинок та земельну ділянку під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на дане майно, відповідно до зазначених положень, а право кожної із сторін на рівну частку в майні презюмується. При вирішенні даного спору, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що чинним законодавством встановлена презумпція рівності часток подружжя, підстави для відступу від якої потребують доведення. У статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За таких умов, враховуючи вищенаведені встановлені судом обставини справи, а саме те, що спірний житловий будинок та земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за необхідне поділити дане спільне майно подружжя виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за сторонами право власності по 1/2 ідеальній частці спірного житлового будинку та земельної ділянки за кожним та залишивши такий у їх спільній частковій власності. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] подав до суду зустрічний позов та просив суд визнати житловий будинок з господарськими будівлями, що за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 1000 кв.м, кадастровий номер 4610300000:19:050:0169, для його обслуговування, особистою приватною власністю. Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.06.2018 у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При вирішенні даного спору необхідно виходити з того, що всі кошти, які існують в сім`ї на час шлюбу за відсутності належних та допустимих доказів того, що вони належать одному із подружжя на праві особистої приватної власності - є спільними сумісними коштами подружжя. Сам по собі факт надання цих коштів матір`ю із подружжя не може бути підставою для визнання цих коштів особистою приватною власністю цього подружжя. Навіть якщо ці кошти надавались для придбання житлового будинку та земельної ділянки, то вважається, що ж даний житловий будинок та земельна ділянка набувалися для сім`ї, оскільки позивачка під час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки (23 липня 2009 року) перебувала у шлюбі з відповідачем, сторони вели спільне господарство, у зв`язку з чим відсутні правові підстави вважати спірне майно особистою приватною власністю [PERSON] . При цьому, надаючи оцінку доводам відповідача, що спірні житловий будинок та земельна ділянка є особистою власністю, суд враховує, що [PERSON] не надав суду належних, допустимих та достовірних письмових доказів на підтвердження вказаних обставин, зокрема, в договорах купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 23 липня 2009 року не вказано, що спірний будинок та земельна ділянка придбані за особисті кошти [PERSON] .. Більш того, презумпцію права спільної сумісної власності майна колишнього подружжя підтверджено копією заяви позивачки [PERSON] складеної на ім`я приватного нотаріуса 23 липня 2009 року відповідно якої остання надала згоду своєму чоловіку відповідачу [PERSON] (а.с.155 т.1) на купівлю спірного житлового будинку та земельної ділянки. Тобто відповідачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності спірного майна колишнього подружжя, а факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя (позивача за зустрічним позовом) не означає, що воно належить лише цій особі. Суд критично оцінює посилання позивача за зустрічним позовом на наявність розписок датованих 10 лютого 2005 року та 25 січня 2006 року на підтвердження отримання позики у своєї матері 9700 Євро, а потім 9400 Євро як обставини, які підтверджують наявність особистих коштів необхідних для придбання спірного майна до реєстрації шлюбу з відповідачем виходячи з наступного. Відповідно до висновків експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 22 травня 2019 року за №22034,18-34/155520/19-34 (а.с.203-210 т.1) встановлено, що встановити час виготовлення папери, на якому виконана розписка про отримання позики 9700,00 Євро, датована 10.05.2005, та розписка про отримання позики 9400,00 Євро, датована 25.01.2006, не видається можливим у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення часу виготовлення паперу. Також встановити час виконання записів та підписів від імені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що містяться у розписці про отримання позики про отримання позики 9700,00 Євро, датована 10.05.2005, та розписка про отримання позики 9400,00 Євро, датована 25.01.2006, не видається можливим, у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів та підписів, виконаних графітними олівцями. Тобто висновком експерта не підтверджено Суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позбавлення відповідача за зустрічним позовом права власності на спірний будинок та земельної ділянки за умови відсутності в останнього іншого житла буде становити для неї надмірний тягар, неспіврозмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, за результатами розгляду справи з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640 гривень 00 копійок, судові витрати за результатами зустрічного позову слід покласти на позивача за зустрічним позовом у зв`язку з відмовою в зустрічному позові. Щодо відшкодування\~судових витрат\~на професійну\~правову допомогу суд враховує наступне. 10 березня 2023 року представник позивача за первісним позовом [PERSON] адвокат Биць І.А. скерував до суду клопотання/заяву про відшкодування судових витрат на професійну правову допомогу та, посилаючись на положення ст. ст. 137,141 ЦПК України, зазначив, що в зв`язку з розглядом даної справи [PERSON] понесла судові витрати (правову допомогу) на загальну суму 20\~000 гривень.\~ Заяву обґрунтовує тим, що 19 червня 2018 року між ним, адвокатом Биць І.А. та [PERSON] ) М.І. було укладено Договір за №19/06/18 про надання правової (адвокатської) допомоги. Актом за №01 приймання-передачі наданих послуг до Договору за №19/06/18 про надання правової (адвокатської) допомоги від 19 червня 2018 року, складеного 09 березня 2023 року сторони погодили вартість послуг за актом в сумі 20\~000 гривень. Просить суд покласти зазначені витрати на відповідача [PERSON] про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20\~000 гривень, зіславшись на обставини викладені у клопотанні. Представник відповідача [PERSON] адвокат Крамар Ю.М. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення стягнення витрат на професійну правничу допомогу, мотивуючи пропуском строку подачі доказів понесення ним витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом цієї справи. Далі, відповідно ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Встановлено, що стороною позивача, відповідно до положень ст. 134 ЦПК України взагалі не було подано попереднього розрахунку, що є самостійною підставою у відмові у відшкодуванні відповідних судових витрат відповідно до ч.2 вищезазначеної норми. Крім цього, відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. З матеріалів справи вбачається, що заява про стягнення витрат на правову допомогу подана представником позивача 09 березня 2023 року, та зареєстрована судом 10 березня 2023 року ,\~ тобто в межах строків, передбачених положенням статті 141 ЦПК України, тому доводи представника відповідача є необґрунтованими. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як зазначено вище, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.\~ Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити\~ надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на\~ умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги\~\~ клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни\~ розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання\~ правової допомоги. Відсутність в договорі\~ про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару\~ не дає, як суду, так і іншій стороні\~ спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому\~ договорі\~ розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~ статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування\~ позивачем надано: копію договору за №19/06/18 про надання правової (адвокатської) допомоги від 19 червня 2018 року та копію акту за №01 приймання-передачі наданих послуг до Договору за №19/06/18 про надання правової (адвокатської) допомоги від 19 червня 2018 року, складеного 09 березня 2023 року з описом наданої професійної правничої допомоги із зазначенням часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (а.с.3,4 т.3) Однак, заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати відповідачем [PERSON] коштів в розмірі 20\~000 гривень, зокрема, не надано\~ відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що\~ зареєстрований у встановленому порядку. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позивачу за первісним позовом [PERSON] клопотання/заяви про відшкодування судових витрат на професійну правову допомогу, поданої представником сторони адвокатом Биць І.А. в стягненні витрат на професійну правову допомогу в розмірі 20000 гривень. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved