Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-04 00:00:00

27.04.2023 року до Хотинського районного суду Чернівецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 17 січня 2023 року рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці у справі №727/6617/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20 серпня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції за актовим записом №1364 розірвано. У шлюбі [PERSON] та [PERSON] , [INFO] народилась донька [PERSON] . Позивач вказує, що має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання. Спиртними напоями, не зловживає, за місцем проживання характеризуюся позитивно. Колишня дружина позивача ніде не працює, не має самостійного доходу не займається вихованням доньки. За таких умов, доньці краще буде зі позивачем, так як відповідачка негативно впливає на процес виховання дочки. З моменту розірвання шлюбу і по сьогоднішній день донька [PERSON] проживає разом з позивачем, який її виховує, утримує та робить все необхідне для належного розвитку. Позивач зазначає, що на протязі всього часу після розлучення відповідач ніяким чином не піклувалась про дитину, не проявляла заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами доньки, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, її вихованням та навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що звичайно негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, зовсім не спілкувалася та не спілкується з нею для нормального самоусвідомлення дитиною сімейних цінностей, які повинні прививати батьки, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей. Тобто, фактично дитина не сприймає відповідача за рідну людину мати. Більш того на даний час склалися такі обставини, що відповідач може створювати штучні підстави які навпаки підривають авторитет батька в їх очах дитини та нанести дитині в якій вона проживає психологічну шкоду шляхом постійного тиску. Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дітей. Всі питання щодо виховання, розвитку вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача, дитина знаходиться на його повному утриманні та забезпеченні. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини зі сторони відповідача, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність будь-якого бажання відповідача приймати участь у житті дітей та доказами в обґрунтування заявлених вимог Протягом всього періоду сімейних правовідносин між сторонами та після розірвання шлюбу позивач працевлаштований має постійний матеріальний дохід, веде здоровий спосіб життя і всіляко сприяє тому, щоб його дитина виросла здоровою, сумлінною та відповідальним членом суспільства. Щодо встановлення юридичного факту позивач вказує, що після розірвання шлюбу дочка [PERSON] залишилася проживати з батьком, і проживає по сьогоднішній день, оскільки після розірвання шлюбу його колишня дружина [PERSON] , повідомила [PERSON] , що вона почала жити в громадянському шлюбі з іншим чоловіком, та спільна донька виявила бажання проживати зі батьком [PERSON] . На даний час, наскільки відомо [PERSON] проживає на території України, але її теперішнє місце перебування (реєстрації) мені достовірно не відомо. Після розірвання шлюбу 17.01.2023 року, [PERSON] самостійно виховує та утримує доньку - [PERSON] . Оскільки донька [PERSON] знаходиться зараз на його одноособовому утриманні і він самостійно її виховує, у [PERSON] повстало питання щодо юридичної фіксації зазначеного факту, оскільки в подальшому виникають обставини необхідності оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків, а також на даний момент виникають питання щодо переміщення [PERSON] і дитини без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає разом із дитиною. Враховуючи вище викладене позивач просить суд визначити місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] разом з ним. Встановити факт, що має юридичне значення, що [PERSON] . [INFO] , самостійно виховує дитину, доньку [PERSON] . [INFO] . Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 28.04.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просить суд слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася подала до суду заяву в якій просить суд слухати справу у її відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує щодо їх задоволення. Відповідно до п 1ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17.01.2023 року № 727/6617/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [INFO] народилась [PERSON] та її батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Позивач [PERSON] на даний час проживає разом з дитиною [PERSON] [INFO] без реєстрації в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 24.03.2023 року № 309 та актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 24.03.2023 року № 308. Відповідно до договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 19.10.2022 року, який посвідчено нотаріально та зареєстровано в реєстрі за № 6785, батьки [PERSON] та [PERSON] визначили місце проживання дитини [PERSON] разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13), у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, як встановлено судом, батьки уклали договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 19.10.2022 року, який посвідчено нотаріально та зареєстровано в реєстрі за № 6785, яким визначили місце проживання дитини [PERSON] разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Батько є фізичною особою підприємцем, що підтверджується випискою з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Відповідач позов визнала у повному обсязі. За таких обставин суд повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, дійшов висновку про визначення місця проживання доньки [PERSON] [INFO] з її батьком [PERSON] , так як це відповідає найкращим інтересам дитини. Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, оскільки відповідач має по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов`язки як і батько і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною. За таких обставин, суд вважає, що позовну вимогу про визначення місця проживання дитини слід задовольнити. Щодо встановлення факту, що має юридичне значення. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як вбачається з ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, як встановлено судом позивач та відповідач перебували в шлюбі. Від шлюбу у них народилась донька [PERSON] [INFO] , яка проживає та перебуває по теперішній час на утримані батька. Однак у позивача виникає необхідність щодо вирішення питання щодо юридичної фіксації факту самостійного виховання дітей, оскільки в подальшому виникають обставини у необхідності оформлення документів для допомогу на дитину, яка виховується тільки одним із батьків, а також постає питання щодо переміщення із дитиною без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає із дитиною. Таким чином взявши до уваги заяву матері дитини, яка міститься в матеріалах справи та те що встановлення вище зазначеного факту необхідно позивачу для використання його права на отримання допомоги на дитину та безперешкодного переміщення з неповнолітньою дитиною та те що встановлення вказаного факту не породжує спір про право, суд вважає, що вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме що батько самостійно виховує дитину слід задовольнити. Враховуючи все вище викладене оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що позов слід задовольнити у повному обсязі. Крім того відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідач визнав позов на стадії підготовчого судового засідання позивачу необхідно повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме: 805,20 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі задоволення позову на відповідача, таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути іншу частину судового збору у розмірі 805,20 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved