Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

Представник позивача адвокат Матвієнко В.М. звернувся до суду з позовом [PERSON] до [PERSON] , у якому просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] . Позов мотивований тим, що у шлюбі між [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився [PERSON] . З вересня 2022 року подружні відносини між сторонами були припинені. Позивач зазначає, що після припинення шлюбних відносин його малолітній син почав повідомляти, що мати не займається його вихованням та матеріально не піклується про нього. [PERSON] негативно впливає на дитину, конфліктує у присутності дитини, що негативно впливає на психічний стан дитини. Крім того, говорить про бажання переїхати разом з дитиною до смт Марківка Луганської області, де на даний час тривають бойові дії, наражаючи сина на небезпеку. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, проте останній подав до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримав та просив провести розгляд справи без участі сторони позивача (а.п. 33). Відповідачка та її представник у судове засідання не з`явилися також, проте [PERSON] подала заяву, згідно з якою позовні вимоги визнала та просила провести розгляд справи без її участі (а.п.26). Представник органу опіки та піклування Прилуцької міської ради в судове засідання не з`явилася, проте завчасно подала до суду заяву, згідно з якою просила провести розгляд без її участі (а.п.31). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з копією свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] від 05.09.2020, виданого Марківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), шлюб між [PERSON] та [PERSON] ) був укладений 05.09.2020 (а.п.13). Відповідно до копії свідоцтва про народження, серія [NUMBER] від 02.02.2021, виданого Марківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), [PERSON] народився [INFO] , його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.п.12). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16.01.2023 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.п.34-35). Відповідно до копій довідок №7425-7001522471 від 22.09.2022 та №7425-7001291467 від 20.06.2022, [PERSON] та [PERSON] взяті на облік внутрішньо-переміщеної особи та проживають за адресою: [ADDRESS] (а.п.7, 8). Згідно з копією довідки №2/1578 від 19.10.2022, [PERSON] перебуває на військовій службі у [INFO] (а.п.11) та отримує дохід, що підтверджується копією довідки (а.п.9). Відповідно до копії службової характеристики від 13.10.2022 року, [PERSON] за час проходження служби зарекомендував себе як дисциплінований військовослужбовець. До виконання службових обов`язків ставиться добросовісно, морально стійкий, ввічливий, тактовний (а.п.10). Відповідно до листа служби у справах дітей Прилуцької міської ради Чернігівської області №126 від 06.03.2023, на момент отримання службою ухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області, батьки дитини не розлучені, проживають на спільній житловій площі. Відповідно, служба у справах дітей Прилуцької міської ради Чернігівської області не має правових підстав та можливості здійснити, передбачені законодавством дії для підготовки висновку щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків (а.п.31). У\~статті 8 Конституції України\~закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми\~Конституції України\~є нормами прямої дії. Відповідно до ч. 3\~ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 7\~ст. 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У\~ст. 141 СК України\~встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3\~ст. 157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч.1\~ст.160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За ч.ч. 1, 2\~статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення ч.1\~ст.161 СК України\~свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст.3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вимоги\~ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини,\~ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватися у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2\~ст.161 СК України. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як на підставу своїх вимог про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання сина, позивач, посилається на те, що відповідачка не виконує належним чином свої батьківські обов`язки відносно малолітнього сина [PERSON] . При цьому заперечень щодо задоволення позову, відповідачка суду не надсилала, а навпаки надала суду заяву, в якій проти задоволення позову не заперечує. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що сторони проживають за спільною адресою. Таким чином, суд вважає, що спір між сторонами щодо місця проживання дитини відсутній, підстав для судового захисту прав дитини, шляхом визначення її місця проживання з батьком, суд не вбачає та приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та ст.19, 141, 157, 160, 161 СК України,

Outcome: dismissed