Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

позивач та його представник звернулися в суд з даним позовом, який мотивують тим, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 01 вересня 2015 року позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , де він також зареєстрований. Раніше вказаний будинок складав ціле домогосподарство та був розділений на дві відокремлені частини (квартири) з окремими входами. У сусідній квартирі [ADDRESS] проживає відповідач [PERSON] , яка є власником вказаної квартири. Заїзд до вказаного домогосподарства забезпечував доступ як до частини будинку позивача, так і відповідача та перебував у їх спільному користуванні. Вхід до частини житлового будинку позивача знаходиться у глибині двору, а тому іншого доступу до будинку, крім цього заїзду немає. Відповідач без погодження з позивачем почала облаштовувати прилеглу до її частини будинку територію за рахунок заїзду загального користування (паркану), демонтувавши раніше існуючі ворота зі сторони вулиці, спорудивши на їх місці огорожу з капітальним фундаментом з металічними декоративними решітками, яку у свою чергу закриває на ключ та не дає такий позивачу, тим самим перекривши йому доступ до його квартири. Вказані обставини позбавляють позивача та членів його сім`ї можливості використовувати заїзд та вхід у власний двір через ворота по земельній ділянці загального користування. Позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозицією щодо спільного користування входом на територію подвір`я, однак така відмовляється та взагалі ігнорує його пропозиції і вимоги. Так, відповідач не впускає його до будинку, замикає хвіртку, мотивуючи тим, що позивач не господар у вказаному дворогосподарстві, а також влаштовує сварки, з приводу чого позивач звертався до поліції, зокрема у серпні минулого року, де йому було рекомендовано звернутися до суду. Оскільки вказані обставини порушують права позивача розпоряджатися своїм майном, а тому просить позов задовольнити. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник не з`явилися, однак подали суду заяви, в яких просили провести судове засідання у їх відсутності, позовні вимоги підтримали повністю та не заперечили проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причину неявки не повідомила, відзив не подала, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до такого висновку. Встановлено, що позивачу [PERSON] (покупцю) на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 01 вересня 2015 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В., належить квартира [ADDRESS] . Речове право на таку квартиру зареєстровано за позивачем\~ 01.09.2015 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним № 703287121232, що підтверджується відповідним Витягом з такого реєстру № 43079944 від 01.09.2015. Судом також встановлено, що [PERSON] придбав вказану квартиру від [PERSON] (продавця), якому у свою чергу така належала на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 22 травня 2012 року у справі № 708/294/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя; ухвала набрала законної сили 28 травня 2012 року. З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду даної справи в судовому порядку позивач фактично позбавлений доступу до належної йому на праві власності квартири у житловому будинку [ADDRESS] через створення відповідачем [PERSON] перешкод у доступі до житла у спосіб встановлення нової огорожі та зміни замків на хвіртці і ненадання позивачеві комплекту ключів. Через наведені обставини та з метою врегулювання розбіжностей з відповідачем, позивач звертався з відповідними заявами до правоохоронних органів, а також до органу місцевого самоврядування, за наслідками розгляду яких йому, зокрема, рекомендовано підтримувати добросусідські відносини, а в разі неможливості звернутися задля вирішення спору до суду.\~\~ Таким чином суд прийшов до висновку, що в даному випадку виник спір між відповідачем та позивачем, саме з приводу користування та володіння належною [PERSON] квартирою. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Стаття 41 Конституції України визначає, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. З наведеного можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим відносини, які регулюються ЖК Української РСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказана норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Також аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі й шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (негаторний позов). Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 337/4446/18 та від 30 вересня 2019 року у справі № 174/51/17. В даному випадку судом встановлено, що позивач, який є власником житлового приміщення, не має змоги користуватись таким через перешкоди, які створені відповідачем. За таких обставин, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушені відповідачем, і вказані порушені права та інтереси підлягають захисту судом, у спосіб усунення [PERSON] перешкод у користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою [ADDRESS] , та встановлення зобов`язання для відповідача [PERSON] передати позивачу комплект ключів від хвіртки вказаного житлового будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На переконання суду, факт звернення до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування є достатнім доказом того, що [PERSON] як власнику чиняться перешкоди у користуванні власністю. Відповідно до приписів\~ ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 2 147 (дві тисячі сто сорок сім) грн 20 коп.

Outcome: approved