Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

До Деснянського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , 3-ті особи: [PERSON] , [PERSON] про визначення порядку користування житлом, усунення перешкод у користуванні. Свої вимоги позивач мотивує тим, що Позивач, відповідач 1 (батько позивача) та відповідач 2 (мати позивача), а також дочка позивача [PERSON] на підставі розпорядження органу приватизації Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації №2211 від 11 грудня 2008 року набули у власність квартиру [ADDRESS] у рівних долях, підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, запис в реєстровій книзі №3855 від 22.01.09, підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №00031867418, свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , свідоцтвом про зміну імені від 22.07.21 серія [NUMBER] , свідоцтвом про право власності на житло. Дочка позивача [PERSON] померла [INFO] , підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , її спадкоємцями є позивач та чоловік [PERSON] , який також в подальшому помер, підтверджується свідоцтвом про смерть. Спадкоємцями померлого чоловіка дочки позивача [PERSON] [PERSON] є його батько [PERSON] (третя особа 1) та його мати [PERSON] (третя особа 2), яка після розлучення із [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Третя особа й та третя особа 2 в квартирі за адресою [ADDRESS] не проживають та цією квартирою не цікавляться, ніколи вселитися до квартири не мали наміру та не вселялися. Стосовно реалізації третіми особами спадкових прав позивачу не відомо. Разом із позивачем у зазначеній квартирі постійно проживають відповідач 1 та відповідач 2. Відповідно до технічного паспорту, квартира [ADDRESS] складається з коридору площею 6,2 кв. м, ванни площею 2,1 кв. м, вбиральні площею 1,2 кв. м, кухні площею 6,8 кв. м, житлової кімнати (приміщення 1) площею 10,4 кв. м, житлової кімнати (приміщення 2) площею 12,7 кв. м, житлової кімнати (приміщення 3) площею 17,7 кв.м., веранди площею 0,9 кв. м, загальна площа квартири - 59,3 кв. м, житлова площа квартири -40,2 кв.м. Житлова кімната - приміщення 2 в квартирі є ізольованою. Особовий рахунок на квартиру оформлений на відповідача 1. У позивача, відповідача 1 та відповідача 2 постійно виникають конфлікти щодо користування спільною квартирою. Позивачу відповідачами чиняться спроби перешкодити користуванню жилим приміщенням, що полягають в тому, що відповідачі не дозволяють позивачу користуватися коридором та кухнею шляхом складання там, зокрема у шафах, частини речей позивача, а також неодноразово розміщували власні речі у житловій кімнаті площею 12,7 кв.м (приміщення 2), в якій проживає позивач. В результаті позивач вимушений фактично користуватися лише частиною кімнати - житлового приміщення 2, оскільки значна її інша частина заповнена речами відповідачів, що йому заважають, причому перебувати у приміщеннях 1 та 3, в яких проживають відповідачі, позивач дозволу від відповідача не має. Відповідачу не погоджуються звільнити від власних речей кімнату площею 12,7 кв. м, яка перебуває у користуванні позивача, запобігаючи розміщення речей позивача у місцях спільного користування, а саме у коридорі (в вбудованих шафах та на антресолях) та в кухні. Отже, відповідачі перешкоджають користуватись позивачу власністю, в тому числі, перешкоджають позивачу мати постійний доступ до коридору та кухні. Мирним шляхом вони не спромоглися досягти домовленості і визначити порядок користування ані жилими кімнатами у квартирі, ані кухнею, ані коридором. Сторони не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою в позасудовому порядку. Внаслідок численних конфліктів із відповідачами стан здоров`я позивача помітно погіршився. Непоодинокі агресивні намагання відповідачів обмежити позивачу користування не лише кухнею і коридором (із антресолями та вбудованими шафами), але й кімнатою 2, в якій проживає позивач, та в якій знаходяться всі його особисті речі та велика кількість речей відповідачів, що йому заважають, спричинили у позивача надзвичайно тяжкий стресовий стан, призвело до душевних страждань і порушення сну. Іншого житла позивач не має. Подальше існування у подібних умовах позивач вважають для себе неприйнятним, потребує встановлення судом справедливого, чіткого та зрозумілого відповідачам порядку користування квартирою, який для відповідачів буде обов`язковим в силу обов`язку виконувати судове рішення. У зв`язку з викладеним позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав з вимогою про встановлення порядку користування приміщеннями квартири [ADDRESS] . Позивач вважає, що слід виділити відповідачам у користування суміжні кімнати (приміщення 1 та приміщення 3), площа яких складає 10,4 кв.м. та 17,7 кв.м відповідно, з верандою площею 0,9 кв.м, виділивши позивачу повністю окрему житлову кімнату: кімнату площею 12,7 кв.м. (приміщення №2 згідно технічного паспорта квартири), залишивши у спільному користуванні відповідача 1, позивача та відповідача 2: коридор площею 6,2 кв. м із антресолями та вбудованими шафами, ванну площею 2,1 кв. м, вбиральню площею 1,2 кв. м, кухню площею 6,8 кв. м. Треті особи жодним чином прав позивача не порушували. Позивач вважає, що визначення саме такого порядку користування жилим приміщенням не буде порушувати прав всіх співвласників. До того ж, позивач вважає, що такий порядок користування може бути дотриманий виключно за умови визнання за позивачем право доступу до коридору та кухні, а також звільнення кімнати, що виділена йому у користування, всіх речей відповідачів. Посилаючись на викладене позивач просив: визначити порядок користування жилим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , виділивши у користування [PERSON] одну ізольовану кімнату, площею 12,7 кв.м. (приміщення № 2 згідно технічного паспорта квартири), а також виділивши у користування [PERSON] та [PERSON] дві кімнати - приміщення №1 площею 10,4 кв. м та приміщення №3 площею 17,7 кв. м згідно технічного паспорту квартири, з верандою площею 0,9 кв.м, залишивши у спільному користуванні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] коридор площею 6,2 кв. м із антресолями та вбудованими шафами, ванну площею 2,1 кв. м, вбиральню площею 1,2 кв. м, кухню площею 6,8 кв. м; усунути [PERSON] перешкоди щодо користування коридором площею 6,8 кв. м, шляхом зобов`язання [PERSON] та [PERSON] надати [PERSON] доступ до антресолей та вбудованих шаф у коридорі; судові витрати покласти на [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року провадження у справі було відкрито, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачі скористались правом передбаченим ст. 193 ЦПК України та 16 березня 2023 року звернулись до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просили: визначити порядок користування жилим приміщенням, а саме такий порядок користування квартирою, згідно якого виділити [PERSON] та [PERSON] кімнати (приміщення) 1 і 3 (за технічним паспортом), площа яких складає 10,4 кв.м та 17,7 кв.м. з верандою площею 0,9 кв.м. та виділити позивачу [PERSON] кімнату (приміщення) 2 (за технічним паспортом) 12,7 кв.м., залишивши у спільному користуванні коридор, площею 6,2 з антресолями та вбудованими шафами, ванну площею 2,1 кв.м., вбиральнею площею 1,2 кв.м., кухнею площею 6,8 кв.м.; усунути перешкоди у користуванні [PERSON] та [PERSON] місцями загального користування у квартирі [ADDRESS] , якими є коридор, ванні, убиральня, кухня, зобов`язавши [PERSON] звільнити зазначені приміщення від принесеного ним сміття, мотлоху та інших предметів; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , 4638,70 грн. як понесені [PERSON] витрати за належну [PERSON] частину квартири, на її утримання. Вимови зустрічного позову обґрунтували наступним. [PERSON] , який є сином [PERSON] та [PERSON] звернувся до суду з позовом до них про визначення порядку користування жилим приміщенням (квартирою) та усунення перешкод щодо користування коридором. Вони дійсно є співвласниками у праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 11.12.2008 року Відділом приватизації Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням від 11 грудня 2008 року №2211, зареєстрованим Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 22 січня 2009 року і записаного у реєстрову книгу за № 3855. Ухвалу про відкриття провадження по справі та позовну заяву без зазначених у ній додатків [PERSON] отримав у поштовому відділенні 28 лютого 2023 року. Обставини щодо права власності, смерті [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ), участі третіх осіб у реалізації спадкових прав, викладені у позовній заяві правильні. Щодо порядку користування квартирою, який просить встановити позивач, то він відповідає порядку користування, який уже склався у їх побуті. Тому заперечень щодо встановлення саме такого порядку користування квартирою, згідно якого Відповідачі за первісним позовом користуються кімнатами (приміщення) 1 і 3 (за технічним паспортом), площа яких складає 10,4 кв.м та 17,7 кв.м. з верандою площею 0,9 кв.м. та виділивши позивачу кімнату (приміщення) 2 (за технічним паспортом) 12,7 кв.м., залишивши у спільному користуванні коридор, площею 6,2 з антресолями та вбудованими шафами, ванну площею 2,1 кв.м., вбиральнею площею 1,2 кв.м., кухнею площею 6,8 кв.м. вони не мають. Щодо вимоги про усунення перешкод у користуванні коридором і надання доступу до антресолей та вбудованої шафи, то вони є безпідставні, так як Відповідачі фізично (обидва пересуваються за допомогою спеціальних пристроїв), за станом здоров`я та антропологічним даним не можуть дістатися до антресолей, навіть використовуючи підручні засоби (драбини, табуретки). А користуватися позивачу вбудованими шафами вони не забороняли. Навпаки, на протязі багатьох років позивач створює нестерпні умови проживання, шляхом влаштовування постійних сварок, колотнечі, не вибираючи вирази, ображаючи їх нецензурними словами. Він тягне з сміттєвих баків та будь-яких місць накопичень відходів усякий мотлох. По передпокою пройти неможливо, тому що усе захаращено принесеним сміттям та мотлохом, особливо коли вимикають світло. Тижнями у раковині на кухні лежать позивача по первісному позову продукти, м`ясо, морква, інше, та гниють, отруюючи повітря гнилісними запахами, а вони задихаються у такому смороді, та не в змозі відкрити навіть вікна. Туалет, ванна, кухня, захаращені принесеним ним мотлохом та сміттям. Відповідачі йому пропонували дещо покласти на антресолі, але він відмовився. Навести порядок на кухні він також відмовився. Через те, що його кімната повністю забита принесеними з вулиці речами та сміттям, відходами та тим, що викидають люди, він не може навіть спати у своїй кімнаті за браком місця (світлини кімнат та місць загального користування, захламлені позивачем, додаються). Тому він цілими днями лежить на порозі кімнати, перешкоджаючи їх пересування до туалету та кухні, і не реагує на зауваження та прохання. Він відбирає їх харчі, кухонне приладдя, усе, що погано лежить, стає його. Щось довести позивачу неможливо. Починає з матів, і веде себе так, наче він сам є єдиним власником усієї квартири. Ніколи не прибирає хоча б свою кімнату, кухню, місця загального користування, це робить Відповідач [PERSON] у віці 83 роки з II групою інвалідності. [PERSON] хворіє тяжкими захворюваннями , у тому числі онкологічним захворюванням. Позивач постійно вживає настоянки глоду, пустинника та левового ротку у значних дозах. У передпокої ріже болгаркою та клеїть взуття, що спричиняє значний сморід, готує вночі їжу, сам засинає, а вона згорає, що теж додає сморід та небезпечну обстановку у квартирі. По масиву розпускає про них плітки. Відповідачі неодноразово зверталися до відповідних органів з проханням вплинути на позивача про його руйнівну поведінку відносно житла, але в основному отримували відписки. На звернення [PERSON] (відповідача 2) до Деснянського УП ГУНП України у місті Києві від 01.08.2022 року, надана відповідь від 12.08.2022 року, що в ході проведення перевірки встановлено, що квартира дійсно захаращена сміттям, яке приносить [PERSON] . А тому права Відповідачів порушені і, як показує досвід, захистити їх можна тільки у судовому порядку, звернувшись із позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою, а саме місцями загального користування. Крім того, [PERSON] відмовляється сплачувати свою частку за утримання квартири (комунальні послуги). Він не сплачує їх з серпня місяця 2022 року. Увесь тягар по оплаті комунальних витрат за користування вказаною квартирою несе [PERSON] , на якого відкритий особовий рахунок, із своєї невеликої пенсії, що підтверджується, зокрема, відповідними розрахунковими документами про оплату житлово-комунальних послуг. Копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг додаються. Оригінали знаходяться у [PERSON] . Значні розходи складають витрати на лікарські препарати, оскільки [PERSON] є інвалідом II групи та потребує постійного вживання певних ліків. Також [PERSON] не приймаєте жодної участі в утриманні вказаної квартири, в тому числі і шляхом проведення її поточного ремонту, підтримання її у належному технічному стані тощо. За таких обставин, вважаємо, що відповідач по зустрічному позову як співвласник квартири [ADDRESS] , зобов`язаний відшкодувати [PERSON] частину витрат, які він поніс на утримання їх спільного майна, а саме 1/3 частку витрат, так як квартирою користуються 3 особи, та оплату спожитих ними житлово-комунальних послуг. 30 березня 2023 року судом зустрічний1 позов був прийнятий до спільного розгляду з первинним. 12 квітня 2023 року до суду надійшов відзив на зустрічний позов. 18 квітня 2023 року до суду надійшла відповідь на даний відзив. Протягом розгляду справи позивач, його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечували в частині стягнення оплати спожитих житлово-комунальних послуг. Додатково позивач пояснив, що саме відповідачами здійснюється захламлення квартири та вчиняються перешкоди в користування ним квартирою. Відповідачі та їх представник проти задоволення позову в частині визначення обраного порядку користування не заперечували, однак категорично оспорили факт вчинення ними перешкод позивачу [PERSON] в користуванні квартирою та зауважили що саме він здійснює захламлення квартири. Крім того, [PERSON] не сплачує свою частини коштів за утримання квартири. Треті особи у справі [PERSON] , [PERSON] залишили вирішення спору на розсуд суду, до судового розгляду 15 травня 2023 року не з`явились, про час та місце розгляду були повідомлені належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість задоволення позову з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками в рівних долях квартири [ADDRESS] на підставі розпорядження Відділу приватизації Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації №2211 від 11 грудня 2008 року. Відповідно до технічного паспорту, квартира [ADDRESS] складається з коридору площею 6,2 кв. м, ванни площею 2,1 кв. м, вбиральні площею 1,2 кв. м, кухні площею 6,8 кв. м, житлової кімнати (приміщення 1) площею 10,4 кв. м, житлової кімнати (приміщення 2) площею 12,7 кв. м, житлової кімнати (приміщення 3) площею 17,7 кв.м., веранди площею 0,9 кв. м, загальна площа квартири - 59,3 кв. м, житлова площа квартири -40,2 кв.м. 24 вересня 2014 року [PERSON] уклала шлюбу з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] [PERSON] померла. [INFO] [PERSON] помер. На час розгляду справи спадкоємцями [PERSON] (яка на час своєї смерті була власником частини квартири [ADDRESS] ) оформлення спадкових прав не здійснено. Виходячи з матеріалів справи суд позбавлений можливості визначити коло спадкоємців майна померлої [PERSON] . Між співвласниками частин квартири [ADDRESS] склався порядок користування, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] користуються кімнатами, площа яких складає 10,4 кв.м та 17,7 кв.м. з верандою площею 0,9 кв.м., а [PERSON] кімнатою 12,7 кв.м. Даний порядок користування влаштовує всіх сторін - саме з такими ідентичним вимогами сторони звернулись до суду з позовами один до одного. Між співвласниками існує довготривалий конфлікт, що не оспорюється жодною зі сторін. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За правилами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року. Також, як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Разом з тим, житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Житловим кодексом України та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 150 ЖК Української України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом статей 47, 48 ЖК України, жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі встановлюється в розмірі 13.65 квадратного метру на одну особу. Кімнат, які б точно відповідали розміру частки кожного зі співвласників у квартирі немає. Визначений сторонами порядок користування квартирою не враховує інтересів спадкоємців померлого власника частини квартири - [PERSON] а отже не може бути визначений судом, як такий що відповідає вимогам закону. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Протягом судового розгляду справи стороною позивача не було доведено фактів перешкоджання відповідачами йому у користування антресолями та вбудованими шафами в квартирі. Позивачами за зустрічним позовом не був доведений визначений ними розмір - 4638,70 гривень витрат на утримання квартири [ADDRESS] . Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що дійсно між сторонами існує багаторічний конфлікт, який виражається у незгоді з обраним способом життя кожного з них в квартирі, яка є їх спільною частковою власністю. Вирішення такого конфлікту в обраний сторонами спосіб судового захисту не є належним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed