Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

Позивач у лютому 2023 р. звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачу Виконавчим комітетом Київської міської Ради народних депутатів на сім`ю з чотирьох осіб було видано ордер № 1305 від 20.02.1985 року, на право вселення та проживання в квартирі [ADDRESS] . В грудні 1996 року вказану квартиру ними було приватизовано на чотирьох осіб в рівних долях. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 12.12.1996 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Ватутінської районної Ради в м. Києві, право спільної часткової власності в рівних долях належить позивачу, його дружині - [PERSON] , та дітям - [PERSON] , [PERSON] . 12.12.1996 року, вказана квартира відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської райради (розпорядження 4270) зареєстровано в Київському БТІ за реєстровим № 3364. З дружиною [PERSON] , позивач розлучився 17.11.1998 року (що підтверджується відміткою відділу реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції № 1279 зазначеної у паспорті), разом не проживають та відносини не підтримують. В грудні 2021 року, на прохання колишньої дружини та сина [PERSON] , позивач передав їм вищевказане свідоцтво, оскільки вони прийняли рішення подарувати свої частки, які належать їм на праві власності, іншій особі. Зі слів сина [PERSON] , після складання договору дарування своїх часток квартири, свідоцтво на право власності на житло, він передав [PERSON] (відповідачу), оскільки їм було не потрібно. Згідно з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.12.2022, власником спільної часткової власності спірної квартири на підставі договору дарування, серії та номер 1287, виданий 15.12.2021 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., належить [PERSON] (відповідачу). В усній розмові із новим співвласником спірної квартири [PERSON] , з вимогою повернути позивачу свідоцтва про право власності на квартиру, останній повідомив, що свідоцтво втрачене. 05.01.2023, позивач звернувся до відділу приватизації Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про видачу йому дублікату свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією у видачі дубліката свідоцтва про право власності на спірну квартиру відмовили, мотивуючи тим, що видача дубліката свідоцтва про право власності на житло, затвердженої розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 556 від 07.12.2022 «Про затвердження інформаційних та технологічних карток адміністративних послуг, які надаються відділом обліку, розподілу житлової площі та приватизації Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації», для виготовлення дублікату надається: - заява зі згодою всіх повнолітніх співвласників житла, що брали участь у приватизації; - копії паспортів (свідоцтва про народження осіб, які не досягли 16-річного віку) співвласників житла (за наявності оригіналів документів). Якщо один із співвласників житла помер, подається копія свідоцтва про смерть та лист щодо видачі дубліката свідоцтва про право власності на житло від нотаріуса; - лист з органу внутрішніх справ на заяву про втрату (викрадення) оригіналу свідоцтва про право власності на житло; - інформаційна довідка щодо реєстрації права власності на приватизоване житло з Київського «МБТІ»; - оголошення про втрату свідоцтва в друкованих засобах масової інформації. Забезпечити присутність всіх співвласників квартири до Відділу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації немає можливості, а тому в позасудовому порядку вирішити питання про визнання за собою право власності на частку в квартирі, не можливо. Враховуючи викладене просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою судді від 13.02.2023 р. було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за загальними правилами позовного провадження. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, в той же час надіслав на адресу суду відзив, в якому вказав, що за результатами ознайомлення з позовними вимогами не можуть бути визнаними в повному обсязі, а саме: так позивач, в позові вводить суд в оману стверджуючи, що свідоцтво на право власності на спірне житло від 12.12.1996 року № 4270 начебто втрачений. Однак це не відповідає дійсності, оригінал даного свідоцтва не втрачено і його було передано відповідачу колишніми співвласниками квартири [PERSON] під час укладення договору дарування в грудні 2021. Жодного разу позивач не звертався до відповідача з питаннями по вказаному вище свідоцтву про право на власності на житло. Відомо лише, що він здійснював процедури по виготовленню технічного паспорту на житло. Більш того, спору між нами з приводу спільного часткового права власності на квартиру не існує. Таким, чином, оскільки оригінал свідоцтва про право власності на житло від 12.12.1996 № 4270 не втрачався, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача. Також просив суд розгляд справи проводити без його участі та просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. На адресу суду 20.03.2023 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказував, що позивач у відзиві не погоджується з позовними вимогами. Свої заперечення обгрунтовує, що начебто позивач вводить суд в оману щодо втрати свідоцтва про власність на спірну квартиру. Я неодноразово звертався щодо надання свідоцтва про право власності на спірну квартиру до відповідача. Відповідач вимагав та продовжує вимагати продати йому позивача та його сина частки квартири. Якщо не віддамо то він все зробить, аби змусити продати йому частки квартири. Без згоди позивача та його сина поселив в квартиру осіб, які вели антисоціальний стан проживання. В квартирі з слів сусідів постійно чути крики, та брутальну лайку. Вказані особи неодноразово заливали квартири сусідів нижче поверхом. Дії відповідача змусили позивача звертатися до поліції, з метою реагування щодо протиправної поведінки. Підтвердженням того є талони повідомлення єдиного обліку № 26682, № 26894, про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію. Оригінал свідоцтва про право власності на квартиру , який начебто знаходиться у відповідача, йому не потрібний. Однак отримавши позовну заяву, відповідач маючи бажання передати позивачу - цього не зробив. Також у відзиві відповідач про те, що оригінал свідоцтва він має передати мені як власнику, або представити його суду не зазначив. З викладеного випливає, що відповідач оспорює та не визнає за позивачем право власності на частку спірної квартири. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши учасника процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивачу Виконавчим комітетом Київської міської Ради народних депутатів на сім`ю з чотирьох осіб було видано ордер № 1305 від 20.02.1985 року, на право вселення та проживання в квартирі [ADDRESS] . В грудні 1996 року вказану квартиру ними було приватизовано на чотирьох осіб в рівних долях. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 12.12.1996 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Ватутінської районної Ради в м. Києві, право спільної часткової власності в рівних долях належить позивачу, його дружині - [PERSON] , та дітям - [PERSON] , [PERSON] . 12.12.1996 року, вказана квартира відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської райради (розпорядження 4270) зареєстровано в Київському БТІ за реєстровим № 3364. З дружиною [PERSON] , позивач розлучився 17.11.1998 року (що підтверджується відміткою відділу реєстрації актів громадянського стану Деснянського районного управління юстиції № 1279 зазначеної у паспорті), разом не проживають та відносини не підтримують. В грудні 2021 року, на прохання колишньої дружини та сина [PERSON] , позивач передав їм вищевказане свідоцтво, оскільки вони прийняли рішення подарувати свої частки, які належать їм на праві власності, іншій особі. Згідно з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.12.2022, власником спільної часткової власності спірної квартири на підставі договору дарування, серії та номер 1287, виданий 15.12.2021 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., належить [PERSON] (відповідачу). 05.01.2023, позивач звернувся до відділу приватизації Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про видачу йому дублікату свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією у видачі дубліката свідоцтва про право власності на спірну квартиру відмовили, мотивуючи тим, що видача дубліката свідоцтва про право власності на житло, затвердженої розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 556 від 07.12.2022 «Про затвердження інформаційних та технологічних карток адміністративних послуг, які надаються відділом обліку, розподілу житлової площі та приватизації Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації», для виготовлення дублікату надається: - заява зі згодою всіх повнолітніх співвласників житла, що брали участь у приватизації; - копії паспортів (свідоцтва про народження осіб, які не досягли 16-річного віку) співвласників житла (за наявності оригіналів документів). Якщо один із співвласників житла помер, подається копія свідоцтва про смерть та лист щодо видачі дубліката свідоцтва про право власності на житло від нотаріуса; - лист з органу внутрішніх справ на заяву про втрату (викрадення) оригіналу свідоцтва про право власності на житло; - інформаційна довідка щодо реєстрації права власності на приватизоване житло з Київського «МБТІ»; - оголошення про втрату свідоцтва в друкованих засобах масової інформації. Забезпечити присутність всіх співвласників квартири до Відділу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації немає можливості, а тому в позасудовому порядку вирішити питання про визнання за собою право власності на частку в квартирі, не можливо. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Статтею 15 ЦК України гарантовано право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його власність. Стаття 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право мирного володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У пункті 37 Постанови від 07.02.2014р. №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних, кримінальних справ зазначає, що позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності У цьому ж пункті Постанови Пленум ВССУ наголошує, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, зокрема, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами. Крім того, Верховний Суд України у своєму Узагальненні «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» звертає увагу, що передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Під час розгляду цієї справи суду не надано доказів на спростування факту відсутності у позивача оригіналу свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Оскільки відповідно до частини першої статті 258 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, позивач може отримати замість втраченого оригіналу дублікат свідоцтва про право власності на квартиру лише за наявності згоди всіх її співвласників. Пунктом 5 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» одним з правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, є свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат. Отже позивач позбавлений можливості реалізувати свої правомочності власника частки нерухомого майна, які за змістом ч.1 ст.182 ЦК України та ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникають у нього з моменту державної реєстрації права власності на його частку у квартирі. Таким чином, проаналізувавши вищевказані правові норми та оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження ті обставини, на які позивач посилався в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання за ним права власності на 1/4 частину спірної квартири, тому позов підлягає задоволенню. Питання перерозподілу судових витрат позивачем не ставилось. На підставі викладеного,

Outcome: approved