Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА в м. Києві про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] у позивача народився син [PERSON] про що, Дніпровським РАКС було зроблено відповідний актовий запис № 2516 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . У період часу з 2007 по 2016 син проживав у цивільному шлюбі з [PERSON] , [INFO] . Під час спільного проживання у них [INFO] народилася донька. [PERSON] , про що відділом реєстрації актів цивільного старну Деснянського районного управління юстиції м. Києва було зроблено відповідний актовий запис № 1151 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 03.05.2008. Під час подачі заяви на отримання свідоцтва про народження [PERSON] , запис про народження дитини робився зі слів її матері. [INFO] , помер син позивача про що 27.09.2016 Деснянським районним в м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві було зроблено відповідний актовий запис № 1244 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 27.09.2016. [INFO] , померла цивільна дружина сина позивача [PERSON] , [INFO] , про що 30.08.2021 Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зроблено відповідний актовий запис № 18795 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 30.08.2021. Таким чином дитина [PERSON] залишилася сиротою. Після смерті матері дитини, позивач розуміючи, що вона залишилася сиротою, а також відповідно до розпорядження Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 25.10.2021 №631, малолітня дитина [PERSON] було надано статус дитини-сироти, позивач 30.08.2021 звернувся із заявою та необхідними документами для оформлення опікунства над донькою свого померлого сина [PERSON] до служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, також із заявою про підтвердження родинних зв`язків з дитиною [PERSON] та бажанням призначити його опікуном, написали родичі та сама дитина. 05.10.2021, після подання позивачем всіх документів до відповідача, позивачу зателефонували від відповідача та повідомили та попередили на майбутнє в усному порядку, що позивачу необхідно проходити відповідні курси. 21.10.2021, відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини, відповідно до протоколу засідання комісії № 22 від 21.10.2021 позивачу фактично відмовлено у оформлені опікунства над малолітньою [PERSON] , оскільки позивачем не надано, документів підтверджуючих родинний зв`язок з малолітньою дитиною та відповідач на підставі подання 22.10.2021 вих. № 10223-4698 направив та зобов`язав позивача пройти курс навчання (курс підготовки) кандидатів опікуна, піклувальника, прийомні батьки, батьки-вихователі Київського міського центру соціальних служб. Враховуючи той факт, що запис про народженя дитини [PERSON] робився зі слів її матері, у свідоцтві про народження дитини у графі «батько» вказана інша особа, хоча фактично батьком був померлий син позивача [PERSON] . Позивач 08.12.2021 разом зі свідками та начальником ЖЕД - 313 склали акт про те, що дитина [PERSON] з дня її народження та по день смерті сина позивача проживали разом. Також, факт родинних зв`язків підтверджується характеристикою зі школи інтернату № 14, яка підписана директором Манько Т. та довідкою від 17.12.2021 № 2157 з комунального некомерційного підприємства Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1, яка підписана директором Батіном В. 02.12.2021 відбулося нове засідання комісії з питань захисту прав дитини за результатами якого було складено протокол № 25 від 02.12.2021, на якому була присутня дитина [PERSON] та двоюрідна бабуся ї, яка підтвердила родинні відносини дитини разом з позивачем. За результатами засідання комісії позивачу фактично повторно відмовили у встановленні опікунства. Таким чино, відповідач знехтував законодавство України, а саме нормами «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини», який був затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866. Враховуючи викладене позивач просив визнати незаконними дії та рішення викладені у протоколі комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації№ 25 від 02.12.2021. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2022 року відкрито провадження та призначено розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні. 17.10.2022 року від представника відповідача до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що Розпорядженням Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 25.10.2021 №631, малолітня дитина [PERSON] було надано статус дитини-сироти. Одинока матір дитини, [PERSON] , померла [INFO] . Реєстрація народження неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. При народженні дитини у матері, яка перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у книзі реєстрації народження дитини провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові дитини записуються за її вказівкою. На підставі заяви [PERSON] від 05.10.2021 та згоди дитини [PERSON] , [INFO] надано дозвіл на тимчасове проживання неповнолітньої дитини у родині позивача, до влаштування дитини до сімейних батьків на виховання. Позивач звернувся до відповідача з заявою від 19.10.2021 № 10223/С-154 щодо призначення опіки над дитиною-сиротою [PERSON] , [INFO] . Відповідно до пунктів 39, 40 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008, особи, в сім`ї яких влаштовуються діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, зобов`язані пройти за направленням служб у справах дітей курс навчання з проблем виховання таких дітей (за винятком осіб, які бажають усиновити дитину) в центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Родичі дитини, які мають намір взяти її під опіку, піклування, не зобов`язані проходити курс навчання, але за власним бажанням відповідно до рекомендації служби у справах дітей за місцем походження дитини або за місцем свого проживання вони можуть його пройти. Позивачем не надано документи, що підтверджують родинний зв`язок з неповнолітньою дитиною-сиротою [PERSON] , [INFO] . Зі слів позивача батьком дитини син [PERSON] , [PERSON] є біологічним батьком неповнолітньої. Проте відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданий відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 03.05.2008, батьком неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , записаний [PERSON] . [PERSON] не визнав батьківство щодо дитини, помер [INFO] відповідно родинний зв`язок як діда та онуки потребує доведенню в судовому порядку шляхом подання позову про встановлення родинних відносин. Заява позивача щодо призначення його опікуном над дитиною-сиротою [PERSON] , [INFO] , розглядалася на комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації неодноразово. За рекомендаціями відповідача, позивач звернувся до Деснянського районного суду з заявою про встановлення факту родинних відносин, ухвалою 17.01.2022 Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі, однак позивач 16.05.2022 залишив заяву без розгляду. 07.04.2022 комісією одноголосно прийнято рішення про призначення [PERSON] піклувальником над неповнолітньою дитиною-сиротою, [PERSON] , [INFO] , на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22.03.2022 № 349»Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо захисту прав дітей на період надзвичайного або воєнного стану». Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.04.2022 № 118 «Про встановлення піклування над [PERSON] , [INFO] , її житлом та майном» [PERSON] є піклувальником над неповнолітньою дитиною-сиротою, [PERSON] , [INFO] . Щодо визнання незаконними дії та рішення викладене у протоколі комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації №25 від 02.12.2021, повідомляють, що прийняті на засіданні комісії, за своєю правовою природою є документом службового (внутрішнього) користування, що має рекомендаційний характер, та не має вирішального значення. Протокол як документ, яким оформлюється колегіальні рішення, не являється ні нормативно-правовим актом, ні актом індивідуальної дії. Враховуючи вищевикладене, відповідач не приймав жодних дій та рішень, які б порушували законні права та інтереси позивача. Рішення комісії з питань захисту прав дитини, яке оформлювалося протоколом від 02.12.2021 № 25 носить лише рекомендаційний характер, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Самі по собі оспорювані дії та рішення, викладене у протоколі не створюють будь-яких правових наслідків для позивача. Правові наслідки, у даному випадку позивача несуть акти індивідуальної дії - відповідні рішення органу опіки та піклування чи розпорядження голови райдержадміністрації, які на день засідання комісії не приймались. Таким чином, відповідачем всі дії проведено відповідно до чинного законодавства України. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову. На адресу суду 15.11.2022 надійшла відповідь на відзив, в якому позивач, вважає позицію висловлену у відзиві хибною, та просив суд задовільнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник позивача адвокат Константинов О.Г. у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позов, просила у позові відмовити. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] 27.11.2017 року вперше звернулась з заявою та доданими до неї документами до Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві з метою взяття її на облік кандидатів в усиновлювачі. На підставі п. 24 постанови КМУ № 905 від 08.10.2008 року «Про затвердження Порядку провадження діяльності з усиновлення та здійснення нагляду за дотриманням прав усиновлених дітей» Служба у справах дітей протягом 10 робочих днів після надходження заяви та всіх документів, зазначених у п. 22 Порядку перевіряє документи на відповідність вимогам законодавства, проводить бесіду із заявниками, з`ясовує мотиви усиновлення, ставлення до виховання дітей, складає акт обстеження житлово-побутових умов проживання заявника. Після перевірки Службою всіх наданих документів було встановлено, що позивач є громадянином України, що підтверджується паспортом. Відповідно до пунктів 39, 40 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008, особи, в сім`ї яких влаштовуються діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, зобов`язані пройти за направленням служб у справах дітей курс навчання з проблем виховання таких дітей (за винятком осіб, які бажають усиновити дитину) в центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Родичі дитини, які мають намір взяти її під опіку, піклування, не зобов`язані проходити курс навчання, але за власним бажанням відповідно до рекомендації служби у справах дітей за місцем походження дитини або за місцем свого проживання вони можуть його пройти. Позивачем не надано документи, що підтверджують родинний зв`язок з неповнолітньою дитиною-сиротою [PERSON] , [INFO] . Зі слів позивача батьком дитини син [PERSON] , [PERSON] є біологічним батьком неповнолітньої. Проте відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданий відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 03.05.2008, батьком неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , записаний [PERSON] . [PERSON] не визнав батьківство щодо дитини, помер [INFO] відповідно родинний зв`язок як діда та онуки потребує доведенню в судовому порядку шляхом подання позову про встановлення родинних відносин. Заява позивача щодо призначення його опікуном над дитиною-сиротою [PERSON] , [INFO] , розглядалася на комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації неодноразово. За рекомендаціями відповідача, позивач звернувся до Деснянського районного суду з заявою про встановлення факту родинних відносин, ухвалою 17.01.2022 Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі, однак позивач 16.05.2022 залишив заяву без розгляду. 07.04.2022 комісією одноголосно прийнято рішення про призначення [PERSON] піклувальником над неповнолітньою дитиною-сиротою, [PERSON] , [INFO] , на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22.03.2022 № 349»Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо захисту прав дітей на період надзвичайного або воєнного стану». Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.04.2022 № 118 «Про встановлення піклування над [PERSON] , [INFO] , її житлом та майном» [PERSON] є піклувальником над неповнолітньою дитиною-сиротою, [PERSON] , [INFO] . Стосовно вимог позивача визнання незаконними дії та рішення викладене у протоколі комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації №25 від 02.12.2021, встановлено, що прийняті на засіданні комісії, за своєю правовою природою є документом службового (внутрішнього) користування, що має рекомендаційний характер, та не має вирішального значення. Протокол як документ, яким оформлюється колегіальні рішення, не являється ні нормативно-правовим актом, ні актом індивідуальної дії. Враховуючи вищевикладене, відповідач не приймав жодних дій та рішень, які б порушували законні права та інтереси позивача. Рішення комісії з питань захисту прав дитини, яке оформлювалося протоколом від 02.12.2021 № 25 носить лише рекомендаційний характер, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Самі по собі оспорювані дії та рішення, викладене у протоколі не створюють будь-яких правових наслідків для позивача. Правові наслідки, у даному випадку позивача несуть акти індивідуальної дії - відповідні рішення органу опіки та піклування чи розпорядження голови райдержадміністрації, які на день засідання комісії не приймались. Більше того, суд враховує, що на розгляд комісії з прав дитини дійсно позивачем не надано доказів на підтвердження батьківства його сина відносно дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки сам факт проживання дитини в сімї позивача не є безспірним юридичним фактом, що позивач є дідусем дитини, так як син позивача за життя не подав заяву про визнання свого батьківства та не був зазначений батьком дитини в актовому записі про народження. Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення. Статтею 5 СК України передбачено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Тобто, чинним законодавством передбачено, що уповноважені органи держави мають певні позитивні обов`язки щодо сприяння та створення умов, в даному випадку, для усиновлення. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя. Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях щодо сімейних правовідносин (наприклад, рішення у справі «Мікулич проти Хорватії», «Гаазе проти Німеччини») зазначав, що хоча основною метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку органів державної влади, можуть бути додаткові позитивні зобов`язання, що є невід`ємними від ефективної «поваги» до сімейного життя. Якщо встановлено існування сімейних зв`язків, держава має діяти у такий спосіб, що буде розрахований на те, аби дати можливість таким зв`язкам розвиватися, та вживати заходів, які надаватимуть можливість батькам і дитині возз`єднатися. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» основними засадами державної політики щодо соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа є створення умов для реалізації права кожної дитини на виховання в сім`ї, а також сприяння усиновленню дітей. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб; примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема шляхом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Зміст вказаного права, відповідно до контексту чисельних рішень Європейського суду з прав людини необхідно розуміти таким чином, що обраний судом спосіб захисту є ефективним, коли є адекватним змісту порушеного права, характеру порушення та наслідкам, які це порушення потягло за собою. Як встановлено при розгляді справи, Служба у справах дітей та сім`ї діяла виключно у межах своїх повноважень, визначених діючим законодавством, прийняла рішення на підставі ретельної перевірки як документів, наданих позивачем, так і особи позивача, як кандидата в усиновлювачі, а тому суд вважає, що підстав для визнання дій відповідача та скасування прийнятого ним рішення немає. Також слід зазначити, що вирішення питання щодо постановки особи на облік як кандидата в усиновлювачі є дискреційними повноваженнями відповідача, а тому суд не має повноважень на втручання у такі діяльність Служби у справах дітей, а лише може перевірити дотримання порядку та законності при здійсненні відповідних дій щодо надання висновку. Так, у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №819/570/18 зазначено про те, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. Таким чином, якщо за певних умов, суб`єкт владних повноважень має лише один законний спосіб дії, такі повноваження не є дискреційними, а особа, якої стосується це рішення (чи, найчастіше - бездіяльність) має право просити суд прямо зобов`язати вчинити конкретну дію чи прийняти рішення. З урахуванням викладеного вище суд вважає, що у даному випадку повноваження Служби у справах дітей та сім`ї щодо прийнятого рішення в протоколі № 25 від 02.12.2021 є дискреційними, оскільки відповідний порядок прийняття таких рішень врегульований діючим законодавством, що призводить до неможливості врегулювання даного питання у судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки факт порушення відповідачем чинного законодавства України не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні та був спростований доказами сторони відповідача, а тому позов [PERSON] є безпідставним та необґрунтованим. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed