Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

Рух справи 26.08.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява за підписом директора ТОВ «Кей-Колект» в якій позивач просить стягнути з відповідачів: - 65 575,78 грн - суму 3 % річних; - 169 020,29 грн - суму нарахованих інфляційних втрат; - 3 518,94 грн - судового збору. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичних осіб - відповідачів у справі. Відповідь на такий запит надійшли 16.09.2021. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20.09.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову В обґрунтування позовних вимог вказується, що 28.08.2007 між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11204709000, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 75 000,00 доларів США зі сплатою 12,4% річних та кінцевим строком повернення 28.08.2017, а Позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених договором, повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатками до нього. Зазначається, що з метою забезпечення зобов`язань за вказаним договором, в той же день, 28.08.2007, між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір поруки № 136635, відповідно до умов якого, поручитель взяв на себе зобов`язання відповідати перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник [PERSON] .. Позивач вказує, що Додатковою угодою від 20.02.2009 до договору про надання споживчого кредиту № 11204709000 від 28.08.2007, яка була укладена між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк», було продовжено кінцевий термін повернення кредиту до 28.08.2026. В подальшому, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29.06.2011 вирішено стягнути в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» 728 619,76 грн заборгованості за кредитним договором та 1 820,00 грн понесених судових витрат. Як вказує позивач, 11.06.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено Договір факторингу № 4, відповідно до умов якого, ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», в тому числі, за договором про надання споживчого кредиту № 11204709000 від 28.08.2007 Зі слів позивача, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29.06.2011, станом на дату звернення з цією позовною заявою, залишається невиконаним, що, в свою чергу, порушує права та майнові інтереси нового кредитора - ТОВ «Кей Колект». У зв`язку з викладеним, просить захистити порушені права та майнові інтереси шляхом ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості в загальній сумі 234 596,07 грн. Щодо правової позиції [PERSON] 14.03.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 62-65), за підписом представника [PERSON] - адвоката Кужим А.М. (діє на підставі ордеру), в якому ставиться питання про відмову у задоволенні позову до [PERSON] . У відзиві представник відповідача визнає, що 28.08.2007 між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11204709000 в забезпечення виконання якого між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір поруки № 136635 від 28.08.2007. Також, у відзиві вказується, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29.06.2011 вирішено стягнути в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк»: заборгованість по процентам - 14 520,20 грн, пеню за прострочення сплати процентів - 555,85 грн та за додатковою угодою № 1 від 20.02.2009 до договору про надання споживчого кредиту в розмірі 523 203,33 грн заборгованості по кредиту, заборгованість по процентам - 154 499,29 грн, пеню за прострочення сплати процентів - 18 080,73 грн, пеню за прострочення сплати кредиту - 2 684,31 грн, судовий збір в розмірі 1 700,00 грн та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи. При цьому, у відзиві звертається увага на те, що вказане судове рішення від 29.06.2011 визначає лише суму заборгованості та права її стягнення, але не строки та спосіб його виконання. Сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди є мірами відповідальності і застосовуються, за загальним правилом, за наявності вини порушника. Наголошує, що з моменту набрання рішенням законної сили і по теперішній час, жодного виконавчого провадження з його примусового виконання відкрито не було. Отже, ані ПАТ «УкрСиббанк», ані ТОВ «Кей-Колект», своїм правом стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] , [PERSON] , встановленої судовим рішенням, не скористалися. За відсутності виконавчого провадження, відповідач вважає, що факт прострочення грошового зобов`язання відсутній, що унеможливлює застосування штрафних санкцій. Разом з тим, у відзиві вказується, що 23.12.2015 позивач зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки - квартиру, яка належала [PERSON] , а листом від 05.02.2016, товариство повідомило позичальницю про анулювання боргу. Однак в подальшому рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки було скасовано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10.01.2019. Щодо правової позиції [PERSON] . Відзив на позовну заяву не надійшов. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. З відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА від 16.09.2021 (а.с. 42) вбачається, що відповідач ( [PERSON] ) з 24.03.1978 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV громадянин України …> зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. …> За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом. Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а лист повернувся до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, 14.03.2023 суд зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади, унікальний покажчик ресурсу: https://sl.ki.court.gov.ua/sud2609/gromadyanam/111/1395280/ Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких письмових заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості достеменно встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне: До позовної заяви, зокрема, долучено копію договору про надання споживчого кредиту № 11204709000 від 28.08.2007 (а.с. 13-17), укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , положеннями п. 1.1 якого передбачено, зокрема, що Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті долар США (USD) в сумі 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) доларів США, що дорівнює еквіваленту 378 750 (триста сімдесят вісім тисяч сімсот п`ятдесят гривень) 00 копійок за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Зі змісту долученого до матеріалів справи договору поруки № 136635 від 28.08.2007 (а.с. 18-19), укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , вбачається, що п. 1.1 такого договору, зокрема, передбачено, що поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 11204709000 від 28.08.2007, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих на теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Пунктом 1.4 такого договору встановлено, що відповідальність Поручителя та Боржника є солідарною. За змістом п. 3.1 цей договір діє до повного припинення всіх зобов`язань Боржника за Основним договором. 11.06.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» укладено договір факторингу № 4 (а.с. 20-24), положеннями п. 1 якого передбачено, що за цим договором клієнт зобов`язується передати у власність фактору, а фактор прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Обсяг (сума) прав вимоги станом на дату укладення цього договору визначена у додатку до цього договору. Зі змісту долученої виписки з додатку № 1 до договору факторингу № 4 від 11.06.2012 вбачається, що ТОВ «Кей Колект» набуло права вимоги до [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 11204709000 від 28.08.2007 (а.с. 25). Рішенням Солом`янського районного суду від 29.06.2011 у справі № 2-902/11 (а.с. 26-30) вирішено: стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту № 11204709000 від 28.08.2007 заборгованість по кредиту у розмірі 15 076,05 грн, заборгованість по процентам - 14 520,20 грн, пеню за прострочення сплати процентів - 555,85 грн та за додатковою угодою № 1 від 20.02.2009 до договору про надання споживчого кредиту в розмірі 523 203,33 грн заборгованості по кредиту, заборгованість по процентам - 154 499,29 грн, пені за прострочення сплати процентів - 18 080,73 грн, пені за прострочення сплати кредиту - 2684,31 грн, судового збору в розмірі 1700,00 грн та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи. Зі змісту долучених позивачем до матеріалів справи розрахунку суми інфляційних втрат (а.с. 11-12) та 3% річних (а.с. 10) вбачається, що такі розрахунки здійснено за період з серпня 2018 по липень 2021 з базовим значенням 728 619,76 грн. В якості додатків до відзиву на позовну заяву долучено, зокрема: - повідомлення про анулювання боргу від 05.02.2016 (а.с. 68), з якого вбачається, що таке прийнято 31.12.2015 у зв`язку з реєстрацією ТОВ «Кей-Колект» права власності на нерухоме майно, яким було забезпечення виконання зобов`язання на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», - а також рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10.01.2019 у справі № 760/19922/16-ц (а.с. 69-76), яким було вирішено, зокрема: «визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27428473 від 23.12.2015 за ТОВ «Кей-Колект» (код ЄДРПОУ: 37825968) на нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] . Скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] ., здійснену 23.12.2015, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М., індексний номер: 27428473 від 23.12.2015, номер запису про право власності: 12708119». Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦК України передбачено, що основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, аналіз змісту ч. 4 ст. 559 ЦК України свідчить, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 910/3077/20. Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові . При цьому в ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Отже, вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Приписами статті 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). З аналізу вказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (див. п 41. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18)). Як встановлено у даній справі, рішенням Солом`янського районного суду від 29.06.2011 у справі № 2-902/11 вирішено, зокрема, стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту № 11204709000 від 28.08.2007 заборгованість по кредиту у розмірі 15076,05 грн, заборгованість по процентам - 14 520,20 грн, пеню за прострочення сплати процентів - 555,85 грн та за додатковою угодою № 1 від 20.02.2009 до договору про надання споживчого кредиту в розмірі 523 203,33 грн заборгованості по кредиту, заборгованість по процентам - 154 499,29 грн, пені за прострочення сплати процентів - 18 080,73 грн, пені за прострочення сплати кредиту - 2684,31 грн, судового збору в розмірі 1700,00 грн та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи. Вказана обставина не підлягає доказуванню з огляду на ч. 4 ст. 82 ЦПК, якою встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц /провадження № 14-241цс19/, від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18 /провадження № 12-116гс19/, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 /провадження № 12-105гс19/). Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.102018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Також, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц в якій викладено висновки про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. За змістом ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує позивач та не заперечує відповідач, рішення Солом`янського районного суду від 29.06.2011 у справі № 2-902/11 відповідачами не виконане, а відтак позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Доводи відповідача про те, що позивач здійснив реєстрацію права власності на предмет іпотеки, яка згодом була скасована, не впливає на наявність права позивача на нарахування сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Заперечення відповідача про те, що за відсутності виконавчого провадження з примусового виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29.06.2011 у справі № 2-902/11, відсутній факт прострочення грошового зобов`язання, що унеможливлює застосування штрафних санкцій суд сприймає критично, оскільки обов`язок виконання судового рішення не пов`язується з наявністю або відсутністю виконавчого провадження, відкритого на його виконання. Інші заперечення відповідачки суд вважає необгрунтованими та такими, що не спростовують доводів позовної заяви. Зі змісту долученого позивачем розрахунку суми інфляційних втрат та 3% річних вбачається, що такий здійснений за період з серпня 2018 по липень 2021 з базовим значенням 728 619,76 грн, відповідно до якого: 169 020,29 грн - інфляційні втрати; 65 575,78 грн - три проценти річних, однак з такими результатами погодитися не можна, з огляду на наступне. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.08.2022 у справі № 757/37126/18 (провадження № 61-406св21) загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують). Як вказано у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 296/7213/15 (провадження № 61-10125св21), суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Враховуючи наведене, суд зробив перевірку розрахунків наданих позивачем. Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції: Період прострочення: 26.08.2018 - 25.08.2021. Сума заборгованості = 728 619.76 грн. Індекси інфляції за кожен місяць періоду прострочення: вер. 2018 = 101.9, жовт. 2018 = 101.7, лист. 2018 = 101.4, груд. 2018 = 100.8, січ. 2019 = 101.0, лют. 2019 = 100.5, бер. 2019 = 100.9, квіт. 2019 = 101.0, трав. 2019 = 100.7, черв. 2019 = 99.5, лип. 2019 = 99.4, серп. 2019 = 99.7, вер. 2019 = 100.7, жовт. 2019 = 100.7, лист. 2019 = 100.1, груд. 2019 = 99.8, січ. 2020 = 100.2, лют. 2020 = 99.7, бер. 2020 = 100.8, квіт. 2020 = 100.8, трав. 2020 = 100.3, черв. 2020 = 100.2, лип. 2020 = 99.4, серп. 2020 = 99.8, вер. 2020 = 100.5, жовт. 2020 = 101.0, лист. 2020 = 101.3, груд. 2020 = 100.9, січ. 2021 = 101.3, лют. 2021 = 101.0, бер. 2021 = 101.7, квіт. 2021 = 100.7, трав. 2021 = 101.3, черв. 2021 = 100.2, лип. 2021 = 100.1, серп. 2021 = 99.8; Сукупний індекс інфляції = 101.9:100 (вер. 2018) * 101.7:100 (жовт. 2018) * 101.4:100 (лист. 2018) * 100.8:100 (груд. 2018) * 101.0:100 (січ. 2019) * 100.5:100 (лют. 2019) * 100.9:100 (бер. 2019) * 101.0:100 (квіт. 2019) * 100.7:100 (трав. 2019) * 99.5:100 (черв. 2019) * 99.4:100 (лип. 2019) * 99.7:100 (серп. 2019) * 100.7:100 (вер. 2019) * 100.7:100 (жовт. 2019) * 100.1:100 (лист. 2019) * 99.8:100 (груд. 2019) * 100.2:100 (січ. 2020) * 99.7:100 (лют. 2020) * 100.8:100 (бер. 2020) * 100.8:100 (квіт. 2020) * 100.3:100 (трав. 2020) * 100.2:100 (черв. 2020) * 99.4:100 (лип. 2020) * 99.8:100 (серп. 2020) * 100.5:100 (вер. 2020) * 101.0:100 (жовт. 2020) * 101.3:100 (лист. 2020) * 100.9:100 (груд. 2020) * 101.3:100 (січ. 2021) * 101.0:100 (лют. 2021) * 101.7:100 (бер. 2021) * 100.7:100 (квіт. 2021) * 101.3:100 (трав. 2021) * 100.2:100 (черв. 2021) * 100.1:100 (лип. 2021) * 99.8:100 (серп. 2021) = 1.22950940. Інфляційне нарахування = 728619.76 * 1.22950940 -728619.76 = 167 225,08 грн. Розрахунок 3 % річних: Період прострочення: 26.08.2018 - 25.08.2021. Сума заборгованості = 728619.76 грн. Кількість днів прострочення: 1095. Сума 3% річних = 728619.76*3/100/365*128 + 728619.76*3/100/365*365 + 728619.76*3/100/366*366 + 728619.76*3/100/365*236 = 65 515,89 грн. Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню загальна сума 232 740,97 грн з яких 167 225,08 грн - інфляційні втрати; 65 515,89 грн - 3% річних, а відтак позові підлягає частковому задоволенню. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Положеннями пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Щодо судового збору Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 3 483,76 грн судового збору (99% від 3 518,95 грн, а.с. 37). Щодо витрат на правничу допомогу Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. До позовної заяви, зокрема, долучено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (а.с. 9), за змістом якого орієнтовний розмір витрат за надання правової допомоги у справі складає 9 000,00 грн. Суд зазначає, що ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зробила висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні». Як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 23.06.2022 у справі № 607/4341/20 (провадження № 61-18451св20) вказано, що обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18). Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15.04.2020 у справі № 199/3939/18-ц та від 09.06.2020 у справі № 466/9758/16-ц. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 5019/1274/11 з огляду на те, що склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, підлягають доведенню, то у разі ненадсилання копій відповідних доказів іншій стороні фактично матиме наслідком порушення принципу змагальності та неможливості іншим учасникам судового розгляду бути ознайомленим із їхнім змістом. Вказані обставини, у свою чергу, позбавляють можливості іншу сторону надати свої заперечення щодо обсягів витрат, а також правильності їх обрахунку. Суд також звертає увагу, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 915/606/21, суд порушує принцип змагальності сторін, якщо самостійно з власної ініціативи здійснює за сторону доведення обставин, що мають значення для вирішення питання розподілу судових витрат. Оскільки наразі матеріали справи не містять документів на підтвердження витрат на правничу допомогу, які позивач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом даної справи, то суд вважає передчасним вирішення питання щодо відшкодування позивачу таких судових витрат (на правничу допомогу). Враховуючи викладене,

Outcome: partial