Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.02.2015 року між [PERSON] (далі - Позивач, Позикодавець) та [PERSON] (далі - Відповідач, Позичальник) було укладено договір позики №1 (далі - Договір). Відповідно до п. 1.1. Договору, у порядку та на умовах, які визначені цим Договором, Позикодавець передає Позичальнику грошові кошти у розмірі 2 600 000,00 (два мільйона шістсот тисяч) гривень 00 копійок (далі - грошові кошти), а Позичальник зобов`язується повернути зазначену суму у термін, встановлений цим Договором. Метою надання грошових коштів, було придбання в інтересах сім`ї Відповідачем земельної ділянки в [ADDRESS] , та будівництво будинку на придбаній земельній ділянці, згідно п. 1.3. Договору. Відповідно до п. 2.2. Договору, передання грошових коштів Позикодавцем Позичальнику відбувається у день підписання цього Договору. Позичальник складає розписку про отримання грошових коштів у присутності свідків у розмірі, який зазначений у п. 1.1 Договору, та передає її Позикодавцю. 02.02.2015 року Відповідачем було написано власноручно розписку про отримання коштів від Позивача у сумі 2 600 000,00 (два мільйона шістсот тисяч) гривень 00 копійок. Підтвердження передання Позивачем коштів Відповідачу та написання розписки було здійснено в присутності Співвідповідача та засвідчено свідками: [PERSON] та [PERSON] . Позивач та Відповідач погодили, що Відповідач повинен повернути отримані кошти за Договором частинами. Відповідно до п. 3.1.13. Договору, до 01.08.2019 року, Позичальник повинен повернути Позикодавцю 106 000,00 (сто шість тисяч) гривень 00 копійок, однак такої оплати здійснено не було. На момент укладання Договору позики №1 від 02.02.2015 року, Відповідач перебував у шлюбних відносинах із Співвідповідачем. Грошові кошти, які були отримані Відповідачем, використовувались в інтересах сім`ї для придбання земельної ділянки в [ADDRESS] , та будівництво будинку на придбаній земельній ділянці. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за Відповідачем зареєстровано: Земельна ділянка - придбана та зареєстрована 11.02.2015 року, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 129541832224, кадастровий номер: 3222486200:03:006:0037, що належить на праві приватної власності [PERSON] ; Житловий будинок - зареєстрований 01.12.2016 року, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 223,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1107526232224, та належить на праві приватної власності [PERSON] . Тобто, можна стверджувати, що кошти які були отримані відповідно до Договору позики були використані для придбання земельної ділянки та будівництва під час шлюбу. Відповідач використав кошти по Договору в інтересах сім`ї, а отже це вважається спільним майном Відповідача та Співвідповідача, тобто і відповідати за зобов`язаннями по договору вони мають спільно. Станом на сьогодні Позивачу не виконано зобов`язання яке повинно було бути виконано відповідно до п. 3.1,13. Договору, які були надані для мети зазначеної в п. 1.3. Договору. Тому позивач просив суд стягнути з Відповідача 1/2 частки грошового зобов`язання по Договору позики №1 від 02.02.2015 року по основному боргу - 53 000,00 (п`ятдесят три тисячі) гривень 00копійок. Стягнути з Співвідповідача 1/2 частки грошового зобов`язання по Договору позики №1 від 02.02.2015 року по основному боргу - 53 000,00 (п`ятдесят три тисячі) гривень 00 копійок. Судові витрати покласти на Відповідача та Співвідповідача. В подальшому позивачем була подана до суду заява про збільшення позовних вимог, згідно якої, він просив ухвалити нове рішення, яким відкрити судове провадження в порядку загального позовного провадження за ціною позову 1 207 000,00 (один мільйон двісті сім тисяч) гривень 00 копійок. Крім того, позивачем [PERSON] було подано ще одну позову заяву до суду, з обґрунтуванням, що 02.02.2015 року між [PERSON] (далі - Позивач, Позикодавець) та [PERSON] (далі - Відповідач, Позичальник) було укладено договір позики №1 (далі - Договір). Відповідно до п. 1.1. Договору, у порядку та на умовах, які визначені цим Договором, Позикодавець передає Позичальнику грошові кошти у розмірі 2 600 000,00 (два мільйона шістсот тисяч) гривень 00 копійок (далі - грошові кошти), а Позичальник зобов`язується повернути зазначену суму у термін, встановлений цим Договором. Метою надання грошових коштів, було придбання в інтересах сім`ї Відповідачем земельної ділянки в [ADDRESS] , та будівництво будинку на придбаній земельній ділянці, згідно п. 1.3. Договору. Відповідно до п. 2.2. Договору, передання грошових коштів Позикодавцем Позичальнику відбувається у день підписання цього Договору. Позичальник складає розписку про отримання грошових коштів у присутності свідків у розмірі, який зазначений у п. 1.1 Договору, та передає її Позикодавцю. 02.02.2015 року Відповідачем було написано власноручно розписку про отримання коштів від Позивача у сумі 2 600 000,00 (два мільйона шістсот тисяч) гривень 00 копійок. Підтвердження передання Позивачем коштів Відповідачу та написання розписки було здійснено в присутності Співвідповідача та засвідчено свідками: [PERSON] та [PERSON] . Позивач та Відповідач погодили, що Відповідач повинен повернути отримані коштів за Договором частинами. Відповідно до п. 3.1.6. Договору, до 01.01.2019 року, Позичальник повинен повернути Позикодавцю 199 000,00 (сто дев`яносто дев`ять тисяч) гривень 00 копійок, однак такої оплати здійснено не було. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за Відповідачем зареєстровано: Земельна ділянка - придбана та зареєстрована 11.02.2015 року, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 129541832224, кадастровий номер: 3222486200:03:006:0037, що належить на праві приватної власності [PERSON] ; Житловий будинок - зареєстрований 01.12.2016 року, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 223,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1107526232224, та належить на праві приватної власності [PERSON] . Тобто, можна стверджувати, що кошти які були отримані відповідно до Договору позики були використані для придбання земельної ділянки та будівництва під час шлюбу. Відповідач використав кошти по Договору в інтересах сім`ї, а отже це вважається спільним майном Відповідача та Співвідповідача, тобто і відповідати за зобов`язаннями по договору вони мають спільно. Станом на сьогодні Позивачу не виконано зобов`язання яке повинно було бути виконано відповідно до п. 3.1.6. Договору, які були надані для мети зазначеної в п. 1.3. Договору. Тому позивач просив суд стягнути з Відповідача 1/2 частки грошового зобов`язання по Договору позики №1 від 02.02.2015 року по основному боргу - 99 500,00 (дев`ятсот дев`ять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок. Стягнути з Співвідповідача 1/2 частки грошового зобов`язання по Договору позики №1 від 02.02.2015 року по основному боргу - 99 500,00 (дев`ятсот дев`ять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок. В подальшому позивачем була подана до заява про збільшення позовних вимог, згідно якої він просив ухвалити нове рішення, яким відкрити судове провадження в порядку загального позовного провадження за ціною позову 1 393 000,00 (один мільйон триста дев`яносто три тисячі) гривень 00 копійок. Ухвалою суду від 04.08.2021 року відкрито позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 13.08.2021 року було відкрито позовне провадження та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачем [PERSON] було подано до суду зустрічну позовну заяву, яку він мотивував тим, що за час перебування [PERSON] з [PERSON] у шлюбі ними було набуто спільне майно, про поділ якого у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебували цивільні справи, оскільки сторони окремо ділили земельну ділянку та будинок по [ADDRESS] , а також легкові автомобілі. І хоча часом розірвання шлюбу [PERSON] з [PERSON] є рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.12.2018 року у цивільній справі № 369/11816/18, позивачка за первісним позовом під час звернення до суду з позовною заявою про стягнення вартості 1/2 частини автомобілів та іншою позовною заявою про стягнення аліментів, зазначала, що фактичні шлюбні стосунки сторін припинилися ще 13 грудня 2017 року. Усвідомлюючи наявність неприязних відносин після припинення шлюбних стосунків та досить високу ймовірність вирішення спору щодо розподілу спільного майна подружжя саме у судовому порядку, [PERSON] , стала вживати заходів щодо унеможливленим його поділу та 22 червня 2018 року, тобто вже у той час, коли сторони проживали окремо та не вели спільного господарства, відчужила (перереєструвала) набутий у шлюбі легковий автомобіль на ім`я нового власника - свого батька, [PERSON] . Переконаний, що [PERSON] шукала й інші шляхи уникнення поділу спільного майна подружжя без відома та згоди [PERSON] , а саме будинку та земельної ділянки вона знайшла такий вихід у вигляді оформлення заднім числом власноручно написаної розписки та підписання з позивачем за первісним позовом договору позики від 02.02.2015 року, начебто напередодні купівлі вказаної земельної ділянки, який засвідчили власними підписами подружки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] . Вказаний вище договір позики № 1 та розписка [PERSON] про позику нею коштів у [PERSON] від 02.02.2015 року у сумі 2 600 000 (два мільйони шістсот тисяч) гривень мають бути визнані судом недійсними виходячи з наступного. Законом встановлено, що згода одного з подружжя на укладення іншим з подружжя договору позики коштів у значній сумі має бути надана у письмовій формі, тобто власноручна письмова заява чи нотаріально посвідчена заява, чого у даному випадку позивачем до матеріалів справи не надано. Більше того, зазначення у позові та в розписці про особисту присутність [PERSON] при написанні розписки і підписанні договору позики та передачі є відвертою брехнею, адже йому ніщо б не заважало у такому випадку написати таку ж розписку самостійно чи підписати разом з [PERSON] договір позики. Разом з тим, за частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Натомість, [PERSON] нічого не відомо про отримання [PERSON] вказаних у договорі позики № 1 та в розписці сум коштів, а тим більше нічого не відомо про їх можливе використання в інтересах їхньої тодішньої сім`ї. Тому позивач за зустрічним позовом просив суд визнати договір позики № 1 від 02 лютого 2015 року, укладений між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] про позику коштів у сумі 2 600 000 (два мільйони шістсот тисяч) гривень та відповідну розписку [PERSON] від 02 лютого 2015 току про отримання вказаної суми коштів і зобов`язання їх повернути - недійсними. Ухвалою суду від 18.10.2021 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики та розписки недійсними. Зустрічний позов об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 25.11.2021 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №369/10592/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики та розписки недійсними з цивільною справою №369/11040/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Об`єднаній цивільній справі присвоєно № 369/10592/21 та передано для розгляду судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. Відповідачем [PERSON] було подано до суду відзив по цивільні справі № 369/10592/21, в якому відповідач зазначив, що жодного письмового доказу, що співвідповідач [PERSON] був обізнаний про ймовірне укладення 02 лютого 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] договору позики, відповідно до якого позивач начебто надав [PERSON] грошові кошти в сумі 2 600 000,00 грн. для придбання в інтересах сім`ї земельної ділянки, що знаходиться по [ADDRESS] і будівництва на ній житлового будинку та був присутній при підписанні вказаного договору і написанні розписки, позивач суду свідомо не надає, оскільки надати реально нічого. На момент начебто укладення 02 лютого 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] договору позики, остання перебувала у шлюбі з співвідповідачем [PERSON] , але про укладення і підписання [PERSON] вищезазначеного договору та написання розписки [PERSON] нічого не було відомо до моменту отримання позовної заяви, присутнім при цьому та при передачі грошей він не був, про їх начебто отримання та витрату на купівлю земельної ділянки для будівництва йому теж невідомо, як про це зазначає в позовній заяві позивач, а тому і заперечувати щодо укладення договору позики [PERSON] не міг саме через необізнаність про його начебто існування В даному випадку договір позики та розписка не є належними доказами, так як не містять підписів [PERSON] Будь-якої згоди чи то усної чи то письмової на укладання [PERSON] договору позики, співвідповідач [PERSON] не надавав, оскільки письмових підтверджень такої згоди чоловіка позивачем суду також не надано. Тому відповідач [PERSON] просив відмовити у вимогах позову. Ухвалою суду від 25.11.2021 року витребувано у Києво-Святошинській ДПІ ГУ ДПС у Київській області (адреса: м. Вишневе, вул. Ломоносова, 34, 08132), довідку про доходи ФОП [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , за період з державної реєстрації та по день слухання справи. Ухвалою суду від 29.07.2022 року постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 30.11.2022 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив, згідно якого заявлені позовні вимоги, підтримала, оскільки факт їх настання підтверджується договором позики та розпискою, які підписані 02.02.2015 року. Також підтримую те, що позовні вимоги пред`явлені і до її чоловіка - [PERSON] , оскільки кошти за договором позики були отримані за згодою подружжя, щоб в подальшому придбати земельну ділянка і побудувати будинок. В період шлюбу було досягнуто згоди, щоб договір позики оформити на неї ( [PERSON] ) оскільки на момент отримання в борг коштів за договором позики заробляла кошти на сім`ю тільки вона, вела діяльність як Фізична особа-підприємець, та могла в подальшому повернути кошти. Під час підписання договору позики та розписки її чоловік ( [PERSON] ) був присутній та надав згоду на підписання такого правочину. Передання коштів підтверджено свідками. Представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив на зустрічний позов, згідно якого просив відмовити у його вимогах. У судове засідання 31.01.2023 представник позивача - адвокат Солдатов А.О. з`явився. Позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив суд задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив суд відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання 31.01.2023 не з`явилася. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання 31.01.2023 з`явилися. Проти позовних вимог [PERSON] заперечували та просили суд відмовити у задоволенні. Зустрічний позов підтримали та просили суд задовольнити. Треті особи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У судовому засіданні 31.01.2023 була оголошена перерва до 17 год. 30 хв.. В подальшому учасники справи в судове засідання не з`явилися. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що первісні позови підлягають задоволенню, а у вимогах зустрічного позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи, 02.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики № 1. Відповідно до п. 1.1. Договору, у порядку та на умовах, які визначені цим Договором, Позикодавець передає Позичальнику грошові кошти у розмірі 2 600 000,00 (два мільйона шістсот тисяч) гривень 00 копійок (далі - грошові кошти), а Позичальник зобов`язується повернути зазначену суму у термін, встановлений цим Договором. Цей Договір є безпроцентний. Сторони дійшли згоди про відсутність процентів, комісій та інших платежів за користування позикою. Згідно п. 1.3. мета надання грошових коштів: придбання Позичальником в інтересах сім`ї земельної ділянки в [ADDRESS] , та будівництво будинку на придбаній земельній ділянці. Передання грошових коштів Позикодавцем Позичальнику відбувається у день підписання цього Договору. Позичальник складає розписку про отримання грошових коштів у присутності свідків у розмірі, який зазначений у п. 1.1 Договору, та передає її Позикодавцю. Відповідно до п. 3.1. договору сторони погодили, що виконання зобов`язань щодо повернення грошових коштів позичальником буде здійснюватись частинами в строк зазначений в п. 3.1.1 -3.1.14. 02.02.2015 року Відповідачем було написано власноручно розписку про отримання коштів від Позивача у сумі 2 600 000,00 (два мільйона шістсот тисяч) гривень 00 копійок. На момент укладення даного договору [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Даний шлюб був зареєстрований Виконавчим комітетом Тарасівської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області, актовий запис № 4. Відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.12.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до строків встановлених у договорі позики, грошові кошти не були повернуті [PERSON] . Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України). Згідно ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, розписка як документ, або договір, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За. ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 1 ст. 530 цього ж кодексу закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 2.07.2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначав, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом положень статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути сторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Під час розгляду справи судом встановлено, що грошові кошти за договором позики від 02.02.2015 року набуті [PERSON] в період перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Таким чином укладений [PERSON] договір позики в інтересах сім`ї породжують цивільні права та обов`язки для обох із подружжя. В той же час закон покладає обов`язок доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, на того з подружжя, хто її спростовує. В даному випадку на [PERSON] . На обґрунтування своїх доводів відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) [PERSON] зазначив, що жодного письмового доказу, що співвідповідач [PERSON] був обізнаний про ймовірне укладення 02 лютого 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] договору позики, відповідно до якого позивач начебто надав [PERSON] грошові кошти в сумі 2 600 000,00 грн. для придбання в інтересах сім`ї земельної ділянки, що знаходиться по [ADDRESS] і будівництва на ній житлового будинку та був присутній при підписанні вказаного договору і написанні розписки позивачем не надано. Про укладення і підписання [PERSON] вищезазначеного договору та написання розписки [PERSON] нічого не було відомо до моменту отримання позовної заяви, присутнім при цьому та при передачі грошей він не був, про їх начебто отримання та витрату на купівлю земельної ділянки для будівництва йому теж невідомо. В даному випадку договір позики та розписка не є належними доказами, так як не містять підписів [PERSON] . Натомість відповідачем [PERSON] не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження факту, що договір позики був укладений нею в інтересах сім`ї, та одержані кошти за договором позики були використані нею в інтересах сім`ї. [PERSON] стверджувала, що згідно з п. 1.3. мета надання грошових коштів: придбання Позичальником в інтересах сім`ї земельної ділянки в [ADDRESS] , та будівництво будинку на придбаній земельній ділянці, однак доказів на підтвердження даного факту не надано. Факт співпадіння процесу будівництва з написанням розписки не може автоматично ототожнюватися з даною обставиною. Разом з тим, жодного доказу на підтвердження відсутності письмової згоди [PERSON] суду не надано. Враховуючи що у строки визначені договором позики грошові кошти не були повернуті, права [PERSON] як позикодавця були порушені. Тому суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутній солідарний характер щодо виконання зобов`язання відповідачами за договорами позики перед позивачем. На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з [PERSON] суми боргу за договором позики. Щодо зустрічного позову. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). За ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. За змістом п. 24-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 203 ЦК України при вчиненні правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як умовами домовленості між [PERSON] та [PERSON] викладеними в розписці, сторони договору позики узгодили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, уклався сторонами у відповідності зі справжньою волею сторін, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається сторонами без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу та правові наслідки, бажають настання саме таких правових наслідків, що створюються даним договором, сторони свідчать, що договором визначено всі істотні умови, про що свідчить особисто надана відповідачем [PERSON] розписка позивачу [PERSON] .. Факт укладення договору, погодження істотних умов між сторонами договору, не оспрювалось ними в судовому засіданні. Таким чином, судом встановлено, що сторони при укладанні договорів, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, не визнані недієздатними, діяли добровільно, без будь-якого фізичного та психічного тиску, розуміли значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору. Позивач за зустрічним позовом не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову [PERSON] та часткового задоволення позову [PERSON] . Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З огляду на часткове задоволення позову, а саме часткове задоволення вимог [PERSON] та відмови у задоволенні зустрічного позову відповідно до вимоги ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір.

Outcome: partial