Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 01.04.2021 року дану цивільну справу направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Цивільна справа надійшла до Шевченківського районного суду м. Києва та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищевказана цивільна справа надійшла в провадження судді Саадулаєва А.І. Позивач просить суду: 1. Встановити факт сумісного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2003 року і по час його смерті - до [INFO] ; 2. Визнати право власності за [PERSON] на 1\\2 частину спільного сумісного майна набутого під час проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме на: - квартири [ADDRESS] , зареєстрованою в БТІ м. Києва, реєстраційний номер 6373 від 13.10.2003 р. - нежилого приміщення за адресою [ADDRESS] , зареєстрованої в БТІ м. Києва, реєстраційний номер 6084 від 14.09.2006р. - автомобіля AUDI А6 2000 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , зареєстрований на [PERSON] , реєстрація [INFO] ; 3. Витребувати з [PERSON] правоустановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] , нежиле приміщення по [ADDRESS] та автомобіль AUDI А6 2000 року випуску, державний номер [NUMBER] ., зареєстрований за [PERSON] , реєстрація [INFO] . 4. Зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у м. Києві виключити 1\\2 частину майна, набутого під час проживання однією сім`єю із складу спадкового майна, а саме: - квартири [ADDRESS] , зареєстрованою в БТІ м. Києва , реєстраційний номер 6373 від 13.10.2003 р. - нежилого приміщення за адресою [ADDRESS] , зареєстрованої в БТІ м. Києва , реєстраційний номер 6084 від 14.09.2006р. - автомобіля AUDI А6 2000 року випуску, державний номер [NUMBER] ., зареєстрований на [PERSON] , реєстрація [INFO] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.09.2021 р. прийнято справу до провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.09.2022 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] (далі позивач) познайомилась з [PERSON] 22.01.2003 року і проживала разом з ним до його смерті - [INFO] . Свідоцтва про смерть у неї нема, оскільки воно знаходиться у сина померлого чоловіка. У неї є направлення Дарницького управління поліції на судово-медичну експертизу трупа гр. [PERSON] і постанова про призначення судово-медичної експертизи від 01.05.2020 року. Під час знайомства позивач не знаходилась в зареєстрованому шлюбі. Під час їх знайомства [PERSON] був розлучений з 2002 року. Оскільки сімейні обставини не дозволяли [PERSON] проживати в квартирі, в якій він був зареєстрований ( [ADDRESS] ) - в квартирі проживали його колишня дружина, син, тесть та теща, бажанням колишньої було залишити чоловіка без житла і без майна, [PERSON] та [PERSON] стали починаючи з березня 2003 року проживати разом у неї, в квартирі, яка належить їй на праві приватної власності за адресою [ADDRESS] . Але з часом, а саме 13 жовтня 2003 року вони разом назбирали кошти і викупили квартиру за адресою [ADDRESS] , за 17 тис. дол. США. Оскільки в цій квартирі раніше проживав [PERSON] і був в ній зареєстрований то і оформили договір купівлі-продажу квартири на нього. Продавцем квартири була його колишня дружина - [PERSON] . Після звільнення квартири колишніми власниками через пару тижнів після підписання договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] стали проживати в цій квартирі разом, під час ремонту проживали в квартирі [PERSON] (періодично з 2003 по листопад 2005 року). Вели спільне господарство, разом проводили весь вільний час, їздили відпочивати. Після закінчення карантину вони мали наміри одружитися, про ці плани знали їх друзі і батьки її померлого цивільного чоловіка. Під час спільного проживання придбали: 13.10.2003 року квартиру за адресою [ADDRESS] ; 15.06.2016 року автомобіль AUDI А6 2000 року випуску, державний номер [NUMBER] ; 14.09.2006 року нежитлове приміщення в [ADDRESS] . Оскільки позивач претендує на 1\\2 частину майна придбаного під час їх спільного проживання, а саме квартири [ADDRESS] , нежитлового приміщення оф. 1 по [ADDRESS] та автомобіля AUDI А6 2000 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , то вважає, що ця частина майна не є спадковою масою і повинна бути виключена із складу спадкового майна. У зв`язку із вищевикладеним позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом до відповідача. Відповідач подав до суду відзив в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що позивач наводить недостовірні докази та суперечливі пояснення. [PERSON] ніколи не проживав у квартирі [PERSON] на [ADDRESS] . [PERSON] у період з 01.01.2005 по 01.05.2020 проживав у квартирі самостійно. Жодних доказів несення спільних витрат позивача та [PERSON] додано не було. Вважає, що позивач не надав належних та достатніх доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав і обов`язків. Позивач надала відповідь на відзив. Відповідач подав до суду письмові заперечення. Третя особа-1 подала до суду письмові пояснення в яких зазначила, що після 30.04.2016 року Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві не має повноважень щодо вчинення будь-яких реєстраційних дій. Просила прийняти законне рішення у справі. В подальшому позивач подала до суду уточнену позовну заяву в якій просила суд: 1. Встановити факт сумісного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2003 року і по час його смерті - до [INFO] ; 2. Визнати право власності за [PERSON] на 1\\2 частину спільного сумісного майна набутого під час проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме на: - 1/2 частину квартири [ADDRESS] , зареєстрованою в БТІ м. Києва, реєстраційний номер 6373 від 13.10.2003 р. - 1/2 частину нежилого приміщення за адресою [ADDRESS] , зареєстрованої в БТІ м. Києва, реєстраційний номер 6084 від 14.09.2006р. - 1/2 частину автомобіля AUDI А6 2000 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , зареєстрований на [PERSON] , реєстрація 15.06.2016 року; 3. Виключити вказане майно, а саме: 1/2 частину квартири [ADDRESS] , зареєстрованою в БТІ м. Києва, реєстраційний номер 6373 від 13.10.2003 р.; 1/2 частину нежилого приміщення за адресою [ADDRESS] , зареєстрованої в БТІ м. Києва, реєстраційний номер 6084 від 14.09.2006р.; 1/2 частину автомобіля AUDI А6 2000 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , зареєстрований на [PERSON] , реєстрація [INFO] , із складу спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] . В судовому засіданні, яке відбулось 15.05.2023 року, позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позові. В судовому засіданні, яке відбулось 15.05.2023 року, відповідач та його представник заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у відзиві. В судове засідання, яке відбулось 15.05.2023 року, третя особа-1 не з`явилась, в письмових поясненнях просила проводити розгляд справи у її відсутності. В судове засідання, яке відбулось 15.05.2023 року, третя особа-2 не з`явилась, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом під час розгляду справи, [PERSON] познайомилась з [PERSON] у 2003 році і проживала разом з ним однією сім`єю до його смерті, що мало місце 1 травня 2020 року. На підтвердження проживання свідчать спільні фотографії [PERSON] та [PERSON] різних періодів спільного життя, про що свідчать вікові зміни їх облич. Крім того, даний факт підтверджують показання свідків наданих в судових засіданнях. Факт знайомства [PERSON] і [PERSON] у 2003 році підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] . Даний свідок є неупередженою і не зацікавленою особою в даній справі. Він був директором підприємства по пошиттю одягу в якому працювала позивачка на момент знайомства зі [PERSON] , а також був знайомий і з [PERSON] , був його орендарем. Цей свідок зазначив, що бачив [PERSON] у березні 2003 року у [PERSON] вдома в домашньому одязі, коли привіз робочі документи позивачці, неодноразово бачив як [PERSON] разом зі [PERSON] приїздили на роботу вранці і ввечері разом їхали з роботи. Свідок [PERSON] показав, що був впевнений, що позивачка і [PERSON] живуть разом і зазначив, що [PERSON] отримувала досить велику заробітну плату на той період часу. Факт знайомства Позивачки зі [PERSON] в 2003 році підтвердив також допитаний в судовому засіданні свідок з боку відповідача [PERSON] , який назвав себе другом і колегою [PERSON] . Інші показання даного свідка є суперечливими. Свідок стверджував, що був обізнаний щодо особистого [PERSON] , проте після розлучення [PERSON] з дружиною, що мало місце в квітні 2003 року, в квартирі останнього ніколи не був, а [PERSON] у нього вдома також не був. Вони зустрічались виключно під час рибальства майже кожні вихідні, дні народження померлого святкували тільки в офісі, сімейні свята разом не святкували. Свідок зазначив, що добре знав все про життя [PERSON] , і може стверджувати, що [PERSON] ніколи не проживала з [PERSON] і не зустрічалась з ним. В той же час, свідок показав, що [PERSON] не один раз жалівся йому, дослівно: «набридла вже [PERSON] і що він її вигнав додому». Неодноразово свідок говорив, що [PERSON] розказував йому про різних жінок у своєму житті, проте жодної з них, крім [PERSON] він ніколи не бачив. На уточнене питання суду свідок вказав, що не бачив біля [PERSON] жодної жінки крім [PERSON] . На запитання щодо травм у [PERSON] , свідок, виявив свою необізнаність щодо цього. Щодо придбання нежилого приміщення по вулиці Обсерваторній свідок [PERSON] надав суперечливі показання. То зазначив, що угода щодо продажу нежилого приміщення носила фіктивний (тобто удаваний) характер і ніяких реальних коштів він не передавав і не отримував, то зазначив, що все ж таки були отримані кошти в розмірі 40 тисяч доларів США. На питання чи був договір на його твердження фіктивним, він відповів, що договір був дійсний. Будь-яких зрозумілих пояснень щодо механізму купівлі-продажу нежилого приміщення по [ADDRESS] свідок [PERSON] суду так і не надав. Суд вважає, що даний свідок є зацікавленою особою і тому до його показань ставиться критично. Під час судового засідання було встановлено, що свідок [PERSON] і [PERSON] неодноразово спілкувалися по телефону і саме йому Позивачка змогла першому додзвонитися після смерті її цивільного чоловіка [PERSON] , а вже від нього інші дізналися про смерть [PERSON] . На питання суду звідки Позивачка могла знати номер його телефону свідок відповів, що «напевно взяла його у [PERSON] ». Виникає питання: як [PERSON] могла взяти номер телефона в телефоні померлого і звідки знала, що саме цій людині вона може зателефонувати у зв`язку зі смертю [PERSON] .? Показання даного свідка на думку суду не можуть бути належними доказами у справі. Адже «обізнаність» щодо особистого життя [PERSON] у суду викликає сумніви у відвертості свідка. Як з`ясувалось свідок після розірвання шлюбу [PERSON] з [PERSON] , не був жодного разу вдома у [PERSON] , не був ніколи на сімейних святах і не запрошував до себе в гості померлого, не знає нічого про стан здоров`я [PERSON] . Факт знайомства і тривалого проживання Позивачки з померлим [PERSON] підтвердив під час судового засідання свідок [PERSON] , який зазначив, що допомагав сімейній парі [PERSON] і [PERSON] перевозити речі, разом святкували сімейні і новорічні свята. Свідок підтвердив факт проживання [PERSON] в 2003-2004 роках в квартирі позивачки в [ADDRESS] . Відповідно до свідчень відповідача, він дізнався про [PERSON] приблизно в 2008 році, йому про неї розповів батько [PERSON] і трохи пізніше вже побачив її у батька вдома. Зазначені пояснення відповідач [PERSON] надав в судовому засіданні 14.11.2022 року. Проте на засіданні 02.05.2023 року відповідач змінив свої показання зазначивши, що вперше побачив [PERSON] коли вчився в університеті, тобто після 2011 року. На першому судовому засіданні він підтвердив той факт, що позивачка телефонувала йому в той час коли його батько був в стані алкогольного сп`яніння і неодноразово просила його про допомогу. Відповідач зазначив, що кожного разу приїздив, ставив крапельниці або по іншому допомагав батьку вийти з даного стану. Тобто відповідач визнав, що саме позивачка телефонувала йому, просила про допомогу і була в квартирі батька, коли він приїздив до батька. Тому суд дійшов висновку, що відповідач бачив [PERSON] вдома у батька і був обізнаний щодо проживання батька разом з позивачкою. Факт спільного проживання [PERSON] і [PERSON] підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка зазначила, що знайома з позивачкою і померлим більше 7 років, неодноразово разом зустрічалися на святах, [PERSON] в день смерті [PERSON] , її покликала її до себе, і вона була присутня під час приїзду швидкої допомоги, поліції і санітарної служби. [PERSON] засвідчила той факт, що позивачка декілька разів дзвонила сину [PERSON] у день смерті його батька щоб повідомити йому про смерть. Також [PERSON] була присутньою під час зустрічі [PERSON] з сином померлого чоловіка - відповідачем [PERSON] в день смерті [PERSON] і бачила як [PERSON] в стані шоку і стресу передала синові померлого документи на квартиру, машину, нежиле приміщення. Свідок [PERSON] пояснила суду, що була впевнена, що [PERSON] і померлий [PERSON] були подружжям і перебувають у зареєстрованому шлюбі. Факт спільного проживання [PERSON] і [PERSON] зафіксовано Актом про підтвердження фактичного місця проживання особи від 16.10 2020 завіреного Головою ЖК «Авіатор-18» Гейко П.І. 27.10.2020 року (арк. 20 т. 1). В вищевказаному акті зазначено, що [PERSON] проживала в квартирі [ADDRESS] разом з [PERSON] з листопада 2005 року і по час його смерті. Даний Акт підписано 3 сусідами. Один з цих сусідів був допитаний як свідок в суді за клопотанням позивача, а саме [PERSON] , яка була сусідкою і проживає в будинку по [ADDRESS] . Свідок зазначила, що познайомилась з позивачкою в 2014 році на уточнення суду пояснила, що бачила [PERSON] і раніше: в будинку разом з сусідом [PERSON] , але не знала їх особисто. Свідок показала, що візуально їх бачила - сімейну пару [PERSON] та [PERSON] часто і в будинку, і в магазині, і біля будинку, тому була впевнена, що вони подружжя. Свідок [PERSON] , є дружиною сина [PERSON] , зазначила, що на момент знайомства з Позивачкою, як з матір`ю її майбутнього чоловіка остання вже проживала разом з [PERSON] однією сім`єю в квартирі [ADDRESS] . [PERSON] і [PERSON] приймали активну участь у вихованні онука [PERSON] , а також надавали допомогу у похованні дідуся. Її сім`я і родина [PERSON] і [PERSON] разом проводили багато часу. Померлий часто бував у них в гостях, допомагав їм. Суду було надано фотографію на якій знаходяться [PERSON] , [PERSON] і онук [PERSON] . Свідок допитаний в режимі відеоконференції мати померлого [PERSON] і бабуся відповідача [PERSON] засвідчила, що знає [PERSON] , що син їх познайомив, коли остання була в неї в гостях. Крім того, свідок підтвердила факт написання листа позивачці в якому чітко зазначено, що її син і [PERSON] проживають в гріхі і призивала їх одружитись щоб жити «по божим законам», назвала їх «сожителями». В своєму листі мати [PERSON] благословила сина і [PERSON] і побажала їм радісно жити. Зміст листа, який долучений до матеріалів справи і досліджений судом спростовує показання свідка [PERSON] , що її син ні з ким ніколи не проживав і ніколи не кохав [PERSON] і не збирався з нею одружуватися, і що вона ледве знала і позивачку, і про факт її існування. Суду крім зазначено листа були надані фотографії на яких батьки померлого, сам [PERSON] , [PERSON] знаходяться в будинку батьків [PERSON] . Свідок також зазначила, що чула про інших жінок, але ні одного імені не змогла назвати суду. Як з`ясувалось тільки [PERSON] її син привозив до них додому. Крім того, свідок зазначила, що позивачка ніколи їй не телефонувала і що вони ніколи не спілкувались. Під час допиту свідок зазначила, що ніхто з її сином не проживав, хоча після розірвання шлюбу [PERSON] і [PERSON] свідок ніколи не відвідувала сина в м. Києві за його місцем проживання. Щодо показань [PERSON] про придбання квартири [ADDRESS] , то свідок підтвердила факт нею продажу квартири колишньому чоловіку. Крім того, як виявилося, на час надання показань свідок була обізнана з матеріалами даної справи, знала пояснення позивача щодо намагань додзвонитися до сина і зазначила, що спеціально взяла роздруківку вхідних дзвінків на номер сина. На думку суду, свідок [PERSON] є зацікавленою особою і її показання суд не бере до уваги при ухвалені рішення. Свідок з боку відповідача [PERSON] , зазначив, що знає [PERSON] з 1991 року. Свідок зазначив, що [PERSON] була подругою [PERSON] з якою він іноді зустрічався. І тут же повідомив, що [PERSON] начебто йому жалівся пару раз, що [PERSON] йому набридла і він наполягав щоб вона вже йшла додому, але вона не йшла. Свідок зазначив, що коли він періодично на вихідні приїздив до Києва в квартиру до [PERSON] в період з 2005 по 2008 року, до [PERSON] приходив постійно син [PERSON] , з яким вони спілкувались, проводили час. Свідок [PERSON] також зазначив, що один раз спілкувався з позивачкою, коли вона зателефонувала йому і повідомила про смерть [PERSON] , і що сталось десь приблизно о 17 годині. На питання звідки у позиваки його номер телефону, свідок відповів, що позивачка взяла у [PERSON] чи він його їй дав. Акт про підтвердження фактичного місця проживання в спірний період в квартирі [PERSON] [PERSON] наданий до суду відповідачем, суд відхиляє як доказ, тому що він підписаний тільки мешканцями однієї квартири і в якості свідків їх не було заявлено відповідачем і відповідно не було допитано в судовому засіданні. Отже, факт спільного проживання підтверджується доведеним показаннями свідків в частині того, що до спільного проживання в квартирі по [ADDRESS] , [PERSON] і [PERSON] проживали разом як одна сім`я в квартирі [PERSON] , яка є її особистою власністю і була придбана до знайомства зі [PERSON] (арк.39 т. 2). З показань [PERSON] , хоча вона і зазначила, що [PERSON] проживав разом з ними до моменту їх виїзду квартири [ADDRESS] , вбачається, що знаходитися в одному приміщенні було психологічно не можливо з огляду на причину розлучення. Цю обставину підтвердив і свідок [PERSON] , який допомагав перевезти речі [PERSON] спочатку до [PERSON] , а потім вже їх спільні речі до квартири [ADDRESS] . Факт спільного проживання [PERSON] і [PERSON] підтвердив і свідок [PERSON] , який бачив [PERSON] в квартирі [PERSON] по [ADDRESS] , в 2003 році. Позивачем було зазначено і підтверджено документами, що договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] був укладений 13 жовтня 2003 року (арк. 148 т. 1). Суду було надано і досліджено докази, що бюджет сім?ї складався з доходів [PERSON] та доходів [PERSON] від підприємницької діяльності. Доказом доходів позивачки є декларації [PERSON] про доходи (арк. 112 т. 3), податкова звітність (арк. 63, 64 т. 1). Наявність достатніх для життя доходів у [PERSON] підтвердив і свідок [PERSON] , а саме зазначив , що заробітна плату позивачки складала не менше 300 доларів США в місяць. Під час судового розгляду на підставі наданих позивачкою доказів, було встановлено, що [PERSON] отримала кошти від продажу своєї частки у спадку від матері в розмірі 10000 доларів США (арк. 139 т. 2), кошти від здачі в оренду своєї власної квартири( арк. 111 т. 3), що також підтвердив свідок [PERSON] . Судом було досліджено докази придбання [PERSON] нежилого приміщення по [ADDRESS] . Встановлено, що Договір купівлі-продажу нежилого приміщення був укладений 14.09.2006, ціна договору складала 71018,00 грн. В даному договорі свідок [PERSON] виступав як довірена особа [PERSON] (арк. 149 т. 1). Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ст. 3 СК України, сім ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом 1 таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають одне сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлю01, майно, набуте ними за час стильного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлю01, поширюються положення глави Сімейного кодексу у країни. Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється і на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що с об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або договором. Пленум Верховного Суду України у Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним до 01.01.2004, було визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. При цьому пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо. Таким чином, суд вважає доведеним, що [PERSON] з [PERSON] проживали однієї сім`єю, що має значення для вирішення питання застосування вказаних вище норм права. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов висновку про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по дату смерті [PERSON] [INFO] , оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив, тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. З огляду на те, що судом встановлено проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року, а також дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що майно нажите подружжям за час шлюбу, а саме: нежиле приміщення за адресою [ADDRESS] , зареєстрованої в БТІ м. Києва, реєстраційний номер 6084 від 14.09.2006р.; автомобіль AUDI А6 2000 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , зареєстрований на [PERSON] , реєстрація [INFO] , придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, у зв`язку із чим, позовні вимоги про визнання права власності за [PERSON] на 1\\2 частину спільного сумісного майна набутого під час проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, щодо позовної вимоги про виключення 1/2 частин вищевказаного майна зі складу спадщини, то суд вважає необхідним зазначити, що у зв`язку із визнанням за нею права власності на майно, яке було спільною частковою власністю із померлим, не може входити до складу спадщини після смерті [PERSON] , а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Доводи відповідача, суд вважає недоведеними належними і допустими доказами, у зв`язку із тим, що вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та допитами свідків в судовому засіданні, а тому суд ставиться до них критично. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково.

Outcome: partial