Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила розірвати укладений 29 жовтня 2021 року шлюб із [PERSON] , який був зареєстрований Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за актовим записом № 1554, посилаючись на те, що від спільного проживання з відповідачем вони дітей не мають, а сімейне життя з останнім не склалося через несумісність характерів та різні погляди на життя, у зв`язку з чим вони з грудня 2021 року припинили сімейні відносини, тому збереження шлюбу та подальше спільне проживання є неможливим і суперечитиме їхнім інтересам. Ухвалою судді від 12 квітня 2023 року відкрито провадження по справі (а.с. 17). Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, при цьому від останньої надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач у судове засідання також не з`явився, який згідно поштового повідомлення за вказаною адресою не проживає, крім того останній викликався через оголошення на веб-сайті судової влади України, будучи таким чином належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, при цьому заяви про розгляд справи за відсутності та відзиву на позов не надав, тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України вирішив справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши ухвалу про заочний розгляд справи, враховуючи, що представник позивачки не заперечує проти такого вирішення справи. Відзиву на позов відповідачем не подано. Заяв та клопотань від учасників справи не надходило. За відсутності всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 2021 року (а.с. 6), які спільних дітей не мають. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За положеннями ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною третьою статті 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про міжнародне приватне право» форма та порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається правом України. Згідно з п. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). Судом установлено, що позивачка є громадянкою України та на час розірвання шлюбу зареєстрована на території України (а.с. 8, 10). Частиною першою статті ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Отже, розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. Аналізуючі зібрані по справі докази, суд вважає встановленим, що між сторонами припинені фактичні шлюбні відносини через несумісність характерів та різних поглядів на життя, які з грудня 2021 року проживають окремо, примирятися не бажають, тому подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, що є достатньою підставою для розірвання шлюбу та задоволення позову [PERSON] . Судові витрати по справі відсутні.

Outcome: approved