Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

Позивач, в особі свого представника, звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вони з відповідачкою перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають двох спільних повнолітніх дітей. У зв`язку із тим, що останнім часом вони мають різний погляд на життя, шлюбних стосунків не підтримують, спільне господарство не ведуть, а шлюб носить лише формальний характер, а відтак позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 02.03.2023 було відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. 14.03.2023 року, відповідачкою через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог щодо розірвання шлюбу не заперечувала, однак заперечувала в частині стягнення з неї судових витрат на користь позивача, оскільки на її частковому утриманні перебувають двоє малолітніх онуків. Також зазначила, що жодних перешкод для вирішення даного питання в позасудовому порядку не було, а тому вона заперечує проти вимог про відшкодування витрат позивача. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, в позовній заяві просили розглядати справу у відсутність позивача. Відповідачка подала суду письмову заяву, в якій не заперечувала щодо розгляду справи у відсутність позивача без фіксації судового засідання технічними засобами. Враховуючи те, що у справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважав за можливе розглянути справу на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Судом встановлено, що між сторонами укладено шлюб, зареєстрований 26.09.1985 року Лисичанським міським ЗАГС Ворошиловградської області (а/з № 877), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Відповідно до ст.ст.21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як свідчить викладене позивачем в заяві, сторони не ведуть спільного господарства та припинили шлюбно-сімейні відносини. Відповідачка подала суду відзив, в якому зазначила про визнання позовних вимог в частині розірвання шлюбу. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім`я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім`ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до вимог ч.3 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного та

Outcome: partial