Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору оренди транспортного засобу в якому просить розірвати договір оренди транспортного засобу № 1 від 19.08.2022 року, а також зобов`язати [PERSON] повернути їй транспортний засіб та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Крім того просить вирішити питання судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.08.2022 року між сторонами укладено договір оренди транспортного засобу № 1, за умовами якого [PERSON] передано в тимчасове платне користування в найм/оренду вантажний транспортний засіб марки «RENAULT MASTER», номерний знак [NUMBER] , білого кольору, 2016 року випуску, номер шасі (кузову) [NUMBER] , строком на два місяці до 19.10.2022 року. В п. 5.1. договору встановлено орендну плату в розмірі 29000,00 грн. на місяць. [PERSON] виколала свої зобов`язання за договором, передала в користування [PERSON] транспортний засіб марки «RENAULT MASTER», однак орендар не виконав умов договору, а саме жодного разу не сплатив орендну плату, у зв`язку з цим порушив істотні умови цього договору, що в свою чергу є підставою для його розірвання. Крім того, зважаючи на те, що переданий за договором транспортний засіб до цього часу знаходиться в користуванні [PERSON] , є всі підстави для його зобов`язання повернути такий транспортний засіб. У зв`язку з неможливістю досудового врегулювання цього спору змушена звернутися до суду за захистом своїх прав до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 16.03.2023 року позов було залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність виправити недоліки позову. 30.03.2023 року позивачем на виконання ухвали про залишення позову без руху було усунуто недоліки позову. Ухвалою суду від 31.03.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, визначено у такий строк та черговість подання заяв по суті справи. Відповідач, у встановлений ухвалою суду про відкриття провадження строк, відзив на позовну заяву не подав. Так як учасники справи заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 03.03.2021 року [PERSON] на праві власності належить транспортний засіб марки «RENAULT MASTER», номерний знак [NUMBER] , білого кольору, 2016 року випуску, номер шасі (кузову) [NUMBER] . Також судом встановлено, що 19.08.2022 року між [PERSON] (Орендодавець) та [PERSON] (Орендар) був укладений договір оренди транспортного засобу № 1. Згідно п. 1.1. договору оренди Орендодавець зобов`язується передати Орендарю в тимчасове платне володіння та користування вантажний транспортний засіб марки «RENAULT MASTER», номерний знак [NUMBER] , білого кольору, 2016 року випуску, номер шасі (кузову) [NUMBER] , а Орендар зобов`язується прийняти в тимчасове володіння та користування транспортний засіб Орендодавця і зобов`язується сплачувати орендодавцю орендну плату. Відповідно п. 4.1. договору оренди строк оренди транспортного засобу становить два місяці, тобто до 19.10.2022 року. Пунктом 4.2. договору оренди визначено, якщо Орендодавець у строк одного місяця до закінчення строку оренди не заявить про намір припинити цей Договір, то строк оренди транспортного засобу автоматично продовжується. Відповідно до додатку № 1 до Договору оренди транспортного засобу № 1 від 19.08.2022 року складено акт приймання-передачі транспортного засобу, за яким [PERSON] передала транспортний засіб марки «RENAULT MASTER», номерний знак [NUMBER] , білого кольору, 2016 року випуску, номер шасі (кузову) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] у технічно справному стані, а [PERSON] в свою чергу прийняв цей транспортний засіб. 20.10.2022 року [PERSON] направила на адресу [PERSON] вимогу про розірвання договору оренди та негайне повернення автомобіля. Вимога отримана відповідачем 29.10.2022 року, що підтверджується квитанцією та випискою щодо вручення поштового відправлення № 8800200263508 від 02.11.2022 року. В подальшому 23.01.2023 року позивачем повторно була направлена вимога про припинення договору оренди з аналогічним змістом. Вказана вимога отримана відповідачем 25.01.2023 року особисто, що стверджується повідомленням про вручення №8800020443117. При цьому судом встановлено, що договір оренди транспортного засобу № 1 від 19.08.2022 року укладено в простій письмовій формі. Вирішуючи цей спір суд виходить з того, що звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду. Позов складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. А правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку. Отже, визначення предмета, підстави позову, визначення відповідача у спорі, зазначення, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права - це право, яке належить позивачу. Натомість саме на суд покладено обов`язок встановити належність відповідача, надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з оцінки доказів здійсненим за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів за правилами ст. 89 ЦПК України, ураховуючи , ураховуючи принципи цивільного судочинства, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, і має перевірити доводи, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб та чи є він ефективним. Так, [PERSON] звертаючись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів просить суд, зокрема, розірвати договір оренди транспортного засобу № 1 від 19.08.2022 року. Відповідно до вимог ст. 759 ЦК України, яка є нормою, що регулює загальні положення про найму, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Згідно з ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В ч. 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону (п. 94 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17). У зв`язку з цим слід зробити висновок, що нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Як вже було зазначено вище, договір оренди транспортного засобу № 1 від 19.08.2022 року укладено в простій письмовій формі без його нотаріального посвідчення. Відтак, із врахуванням відсутності доказів про визнання такого договору дійсним, слід прийти до однозначного висновку про те, що договір оренди транспортного засобу № 1 від 19.08.2022 року є нікчемним. Таким чином, з огляду на те, що нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, правові підстави для розірвання договору оренди транспортного засобу № 1 від 19.08.2022 року відсутні, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. Вирішуючи позовну вимогу в частині зобов`язання [PERSON] повернути [PERSON] спірний транспортний засіб та свідоцтво про його, то суд враховує наступне. Так, обґрунтовуючи позов, позивач вказує на те, що [PERSON] зобов`язаний повернути їй транспортний засіб марки «RENAULT MASTER», номерний знак [NUMBER] , білого кольору, 2016 року випуску, номер шасі (кузову) [NUMBER] , а також свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 03.03.2021 року у зв`язку з неналежним виконанням умов договору оренди транспортного засобу № 1 від 19.08.2022 року. В той же час судом встановлено, що договір оренди транспортного засобу № 1 від 19.08.2022 року є нікчемним, а відтак не створює юридичних наслідків крім тих, які встановлені у ст. 216 ЦК України. При таких обставинах, приймаючи до уваги повноваження суду та завдання цивільного судочинства, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо справжньої правової природи правовідносин сторін та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. При цьому суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок). При цьому в ч. 5 ст. 216 ЦК України визначено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Тлумачення ст. 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в ст. 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину. Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Правило ст. 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13.02.2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Системне тлумачення абзацу 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України та п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 396/29/17). З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, із застосування правового механізму, передбаченого ст. 1212 ЦК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання [PERSON] повернути [PERSON] переданий за нікчемним правочином та належний їй транспортний засіб марки «RENAULT MASTER», номерний знак [NUMBER] , білого кольору, 2016 року випуску, номер шасі (кузову) [NUMBER] та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 03.03.2021 року у зв`язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого нею судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на її користь в межах задоволеної майнової вимоги, що становить 4812,50 грн.

Outcome: partial