Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

В лютому 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», в якому просив суд: - стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по виплаті заробітної плати 99878,26 грн.; моральну шкоду 50000,0 грн.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем (працював на посаді фахівця з закупівель) з 30 вересня 2021р. по 25 листопада 2022р. Наказом відповідача за № 154-к від 25 листопада 2022р. позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. 02 лютого 2023р. позивачу видано довідку ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», про наявність заборгованості по заробітній платі перед ним в загальній сумі 99878,26 грн. Станом на день подачі позову до суду заборгованість відповідачем не виплачена. Оскільки в досудовому порядку, відповідач відмовляється сплатити наявну суму заборгованості по заробітній платі, то з метою захисту порушеного права позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, і на підставі ст. ст. 117, 2371 КЗпП України, просив суд стягнути на його користь заборгованість по заробітній платі; середній заробіток за період затримки розрахунку з ним, як звільненим працівником та моральну шкоду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. У встановленому законом порядку, учасники справи були оповіщені судом про відкриття провадження по справі та призначення справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, проте стороною відповідача відзив на позов не подавався. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що згідно наказу відповідача за № 144-к від 29 вересня 2021р. позивача було прийнято на роботу з 30 вересня 2021р. на посаду фахівця з публічних закупівель. Наказом відповідача за № 154-к від 25 листопада 2022р. позивача було звільнено з роботи за згодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Як встановлено судом, згідно повідомлення відповідача про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, відповідач, як роботодавець, має перед позивачем, як працівником заборгованість по заробітній платі за минулий період роботи у розмірі 99878,26 грн., з врахуванням відповідних податків й інших обов`язкових платежів. При цьому, як встановлено судом, зазначена сума заборгованості по заробітній платі відповідачем на час розгляду справи в суді не сплачена. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. За змістом ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Оскільки судом встановлено порушення відповідачем положень КЗпП України щодо невиплати заробітної плати позивачу, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення на його користь заборгованості по виплаті заробітної плати 99878,26 грн. з врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів підлягають задоволенню. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100. Відповідно до довідки відповідача за № 51 від 02 лютого 2023р., за підписом т.в.о директора Святослава Томчука, середньоденна заробітна плата позивача складала 1114,96 грн., з врахуванням відповідних податків й інших обов`язкових платежів. З моменту не проведення розрахунку по виплаті заробітної плати, тобто з 25 листопада 2022р. по 09 травня 2023р. (день ухвалення рішення судом). Таким чином середній заробіток складає 130450,32 грн., без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів (117 робочих днів х 1114,96 грн.). Однак, слід зазначати, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019р. у справі № 761/9584/15-ц). Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. 2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019р. у справі № 761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 р. у справі №711/4010/13. Як вбачається з матеріалів справи, сума невиплаченої заробітної плати позивачу у розмірі є меншою, ніж визначена у цій справі сума середнього заробітку позивача за час затримки виплати при звільненні. Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку, суд апеляційної інстанції враховує, що з 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану. Безумовно, що стан війни в Україні створює перешкоди для реалізації будь-яких прав. А тому, беручи до уваги не співмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, характером цієї заборгованості, підстави, що унеможливлювали здійснити відповідачу своєчасно виплатити заробітну плату, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачу виплат у сумі 50000,0 грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Зазначена сума не відображає дійсний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Тому, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за ст. 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню частково. Оскільки виплата позивачу належних сум при звільненні не була проведена, то як наслідок позивач отримав право на компенсацію моральної шкоди (ст. 2371 КЗпП). Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. З огляду на викладене, та дотримуючись принципів розумності й справедливості, суд вважає, що вимоги позивача, в частині стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню у розмірі 10000,0 грн. При цьому суд виходить з того, що позивачем не надано доказів спричинення шкоди його здоров`ю не виплатою йому заробітної плати, а також не наведено доводів, які б давали суду підстави встановити, що саме 50000,0 грн. є необхідною компенсацією для відшкодування спричинених позивачу моральних страждань. Також суд враховує, що в період затримки розрахунку в державі діяли як карантинні обмеження, так і був введений воєнний стан, що свідчить про те, що затримка розрахунку лише в незначний період мала місце з вини відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1598,78 грн.

Outcome: partial