Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу. В судовому засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги позову підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що в період з 22.08.2006 року по 22.02.2019 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. До офіційної реєстрації шлюбних відносин позивач та відповідач з 27.08.2004 року фактично проживали однією сім`єю, тобто вели спільне господарство, мали спільний бюджет, вели спільні витрати на харчування та на утримання житла, в якому проживали разом. У позивача виникла необхідність встановлення факту її спільного проживання з [PERSON] в період з 27.08.2004 року по 22.08.2006 року до реєстрації шлюбу, оскільки за час сумісного проживання у них виникли відповідні права та обов`язки притаманні подружжю. Знайомство [PERSON] з [PERSON] відбулось в червні 2003 року, коли вони разом працювали в ТОВ „Політехніка". На час знайомства позивач працювала на підприємстві помічником керівника відділу кадрів, а відповідач працював керівником відділу продажів. Протягом їх спілкування між сторонами виникли почуття любові, які перетворились у близькі стосунки, які продовжились і після звільнення останнього з займаної на даному підприємстві посаді. В березні 2004 року [PERSON] після звільнення з ТОВ „Політехніка" працевлаштувався на посаду директора ТОВ „Клімат Техніка". 1.07.2004 року відповідач, перебуваючи на посаді директора ТОВ „Клімат Техніка", своїм наказом №11 від 1.07.2004 року прийняв позивача на посаду спеціаліста з продажу. Після даної події їх теплі стосунки продовжились. В подальшому сторони вирішили перевірити міцність своїх почуттів і проживати разом. 27.08.2004 року сторони спільно уклали договір оренди квартири [ADDRESS] з її власником житла [PERSON] . З даної дати вони стали проживати однією сім`єю, вести спільне господарство, мали єдиний бюджет, разом відпочивали, проводили дозвілля, подорожували. [PERSON] як директор часто за позивача отримував в бухгалтерії ТОВ „Клімат Техніка" її заробітну плату. 21.03.2005 року до реєстрації шлюбу сторони домовились отримати кредит, тому з цією метою [PERSON] уклав кредитний договір №796-018/05Р з ПАТ „Правекс Банк". Позивач за даним договором виступила майновим поручителем, в зв`язку з чим 25.03.2009 року продала належну їй квартиру [ADDRESS] і перерахувала 10 000 доларів США ПАТ „Правекс Банк" з метою погашення грошових зобов`язань відповідача перед банком за даним позовом. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що [PERSON] з 4.10.1997 року до 15.02.2005 року перебував у офіційному шлюбі з [PERSON] , в період якого у них [INFO] народився спільний син [PERSON] . Позивач [PERSON] ніколи не була майновим поручителем за кредитним договором між [PERSON] та банком. Цей факт був спростований рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.05.2019 року по цивільній справі №753/15980/18. Відповідач познайомився з позивачем напередодні їхнього весілля, до одруження вони не проживали разом, не вели спільне господарство, у них не було спільного бюджету і вони не проводили спільно час. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що вимоги позову не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як передбачає ч.1, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч.1, ст.16 ЦК Українни кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч.1, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч.1, ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. За приписами п.5, ч.1, ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Як регламентує ч.2, ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. 4.10.1997 року позивач [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Московського району м. Києва, актовий запис №959 (а.с.115). [INFO] у вказаного подружжя народився син [PERSON] (а.с.121). 15.02.2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.114). Як наголошує ч.1, ст.25 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. В період з 22.08.2006 року по 22.02.2019 року сторони по даній справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Докази, які б підтверджували вказані обставини, сторони та їх представники судові не надали, однак вони не заперечували і підтвердили вказане у судовому засіданні, тому зазначені обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи в порядку ч.1, ст.82 СК України. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з 27.08.2004 року до 22.08.2006 року. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3.06.1999 року у справі №1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. За змістом Постанови Верховного Суду від 17.06.2021 року у справі №489/5982/17 вбачається, таким чином, обов`язковою умовою для визнання однією сім`єю чоловіка і жінки, які не перебувають в зареєстрованому шлюбі, крім власне факту спільного проживання, є ведення ними спільного побуту, господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він здавав в оренду свою квартиру [ADDRESS] і літом 2004 року агенція нерухомості йому запропонувала подружжя [PERSON] та [PERSON] . Вони проживали до літа 2005 року в його квартирі разом, спільно все робили. Орендну плату віддавала йому [PERSON] , двічі передавав і [PERSON] . Однак суд не може покласти в основу рішення показання вказаного свідка, оскільки до квартири він навідувався короткочасно та епізодично для отримання орендної плати, в судовому засіданні не зміг конкретно пояснити, що саме сторони робили разом, чи був у них спільний бюджет, чи вели вони спільне господарство, чи були у них взаємні права і обов`язки, і які саме. Крім того, позивач та її представник не надали суду договір найму вказаної квартири та/або акт прийому-передачі квартири за договором, що є обов`язковим до ч.1, ст.811 ЦК України, а також документ про право власності на неї саме на [PERSON] , так як відповідач [PERSON] заперечував своє проживання у вказаному житлі у зазначений час. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона певний час працювала в ТОВ „Клімат Техніка", де директором був [PERSON] . Він привів з собою позивача і влаштував на роботу. За їх поведінкою було зрозуміло, що у них добрі стосунки. Зі слів вона знає, що сторони разом їздили відпочивати, проживали разом в одній квартирі з 2004 року до 2005 року. Але суд також не може покласти в основу рішення дані пояснення, оскільки свідок в квартирі, де проживали за її словами сторони, ніколи не була, не бачила їх спільного відпочинку, не була свідком ведення ними спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, тощо. Всю інформацію вона знає зі слів позивача, або спостереження за сторонами на роботі. До стверджень позивача та її представника про те, що [PERSON] була майновим поручителем за договорами кредиту, укладеними між [PERSON] та різними банками, суд не може взяти до уваги, оскільки жодного договору поруки в забезпечення кредитного зобов`язання відповідача перед банками суду не надано як і внесення грошових коштів позивачем на розрахунковий рахунок банку в рахунок погашення відповідачем [PERSON] кредитного графіку. Надані представником позивача судові ксерокопії фотографій суд також не може покласти в основу рішення, оскільки вони не містять в собі інформації про дату, час і місце фотографування і є неналежними доказами, оскільки миттєве фіксування осіб не доводить судові спільне проживання сторін протягом вказаного періоду, обставин, що вони пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки один до одного. Як передбачає ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Аналізуючи докази по справі, суд приходить до висновку, що оскільки в судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не надали суду доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України про спільного проживання сторін по справі у вказаний у позові період часу, ведення ними спільного господарства, включаючи наявність спільних витрат, спільний бюджет, спільне харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, тому підстав для встановлення факту проживання сторін по справі однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 27.08.2004 року до 22.08.2006 року немає і в задоволенні позову необхідно відмовити. Крім того, суд також не може задовольнити позовну вимогу в частині періоду з 27.08.2004 року до 15.02.2005 року ще й тому, оскільки [PERSON] перебував в цей період у зареєстрованому шлюбі з іншою особою жіночої статі, що описано вище (а.с.114). Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі, тому не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача всі судові витрати.

Outcome: dismissed