Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

\~\~\~\~\~20.02.2023 року до суду звернулася\~позивач, [PERSON] , з позовом про зобов`язання укласти трудовий договір з працівником у формі контракту до відповідача АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця», структурний підрозділ регіональної філії «Придніпровська залізниця» Дніпровська дирекція залізничних перевезень 21.02.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 03.04.2023 року 21.03.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 03.04.2023 року в судовому засіданні оголошена перерва до 04.05.2023 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.. 04.05.2023 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Згідно поданої позовної заяви позивач просить зобов`язати відповідача укласти з нею трудовий договір шляхом укладення з нею контракту на посаду касира квиткового 2-ї категорії станції «Вільногірськ» структурного підрозділу регіональної філії «Придніпровська залізниця» Дніпровська дирекція залізничних перевезень акціонерного товариства «Українська залізниця» з 21 лютого 2023 року, строком не менше ніж на п`ять років та на умовах відповідно до Типової форми контракту з працівником, затвердженої наказом Міністерства праці від 15.04..1994 № 23 (зі змінами). Та стягнути із відповідача понесені нею судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: З 01.10.2000 р. вона працювала за переводом квитковим касиром 1-ї категорії станції «Вільногірськ» Дніпропетровського центру по обслуговуванню пасажирів підприємства «Придніпровська залізниця» товариства відповідача. З 01.05.2001 р., посада квиткового касира 1-ї категорії станції «Вільногірськ» була підпорядкована Дніпропетровській дирекції залізничних перевезень державного підприємства «Придніпровська залізниця». З 01.06.2002 р. вона була переведена квитковим касиром 2-ї категорії на цьому ж підприємстві. З 01.07.2004 р., посада квиткового касира 2-ї категорії за контрактною формою трудового договору перейменована на посаду касир квитковий 2-ї категорії за контрактною формою трудового договору станції «Вільногірськ» регіональної філії «придніпровська залізниця» товариства відповідача, на якій вона і працювала за контрактом до 20.02.2023 р. включно. З моменту її працевлаштування до товариства відповідача, його назва, регіональної філії «Придніпровська залізниця» та назва структурного підрозділу «Дніпропетровська дирекція залізничних перевезень» кілька разів змінювалась без ліквідації юридичної особи відповідача, а назви відповідача, його філії та структурного підрозділу існують у вигляді, який зазначено у її позовній заяві. 18.12.2013 р., між нею та Дніпропетровською дирекцією залізничних перевезень Придніпровської залізниці, було укладено контракт за № 255 про прийняття на роботу касиром квитковим станції «Вільногірськ» Придніпровської залізниці 2 категорії, при тому, що вона вже працювала за загальним трудовим договором на підприємстві відповідача квитковим касиром з зазначеного вище у її трудовій книжці строку. Строк дії контракту визначено з 19.02.2014 р. - по 19.02.2019 р. До закінчення строку зазначеного контракту, зі нею було укладено контракт від 20.12.2018 р. за № 255, за умовами якого, вона знову ж приймалась на роботу на станцію «Вільногірськ» Придніпровської залізниці на посаду касира квиткового 2 категорії. Строк дії цього контракту було визначено з 20.02.2019 р. - по 20.02.2023 р. включно. 20 грудня 2022 р., мені на її робочому місці було запропоновано ознайомитись з повідомленням начальника дирекції залізничних перевезень структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» філії «Придніпровська залізниця», відповідно до якого, із закінченням 20 лютого 2023 р. терміну дії контракту № 255 від 20.12.2018 р., зазначений контракт на новий термін зі нею продовжуватись не буде, а трудовий договір зі нею буде припинений з її звільненням на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Зазначене повідомлення нею підписане не було з мотивів незгоди з мотивами розірвання контракту. 23 грудня 2022 р., нею на ім`я начальника дирекції залізничних перевезень структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» філії «Придніпровська залізниця» було подано особисто письмову заяву, в якій вона просила продовжити з нею контракт , зазначений вище, на той самий строк на тих же умовах. 03 лютого 2023 р., в приміщенні філії «Придніпровська залізниця», вона отримала пакет документів з відповідями на її звернення на гарячу урядову лінію, а також в контакт-центр AT «Укрзалізниця». При цьому, лише в листі за підписом першого заступника начальника дирекції залізничних перевезень структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» філії «Придніпровська залізниця» було зазначено причини, чому не буде продовжено з нею контракт, які не пов`язані ані з відсутністю вакансії посади касира 2 категорії станції «Вільногірськ», ані з її особистими якостями, як працівника, який бажає працювати на цій посаді, а саме - значно зменшилась кількість продажу квитків на поїзди далекого сполучення на станції «Вільногірськ» за 11 місяців 2022 року, порівняно з показниками за 2021 р., при тому, що по станції «Вільногірськ» продаються квитки на поїзди приміського сполучення, а контракт вона просила продовжити на 2023 рік, а не на 2022 р., який вона фактично повністю відпрацювала. 13 лютого 2023 р., вона подала поштою письмову заяву на ім`я начальника дирекції залізничних перевезень структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» філії «Придніпровська залізниця», в якій просила переукласти з нею (тобто укласти знову) контракт з 21.02.2023 року на посаду квиткового касиру на станції «Вільногірськ», тобто вже після закінчення строку дії контракту зі мною за № 255 від 20.12.2018 р. 16 лютого 2023 року, на електронну адресу за місцем розташування її робочого місця станція «Вільногірськ», вона отримала відповідь на свою заяву про переукладання контракту зі мною, в якій вона повідомлялась, що контракт зі нею переукладатись не буде з причин, які у відповіді на її заяву взагалі зазначені не були. Вважає, що відмова відповідача укласти зі нею трудовий договір шляхом укладання контракту є незаконною та безпідставною та такою, що суперечить Конституції України та чинному трудовому законодавству. Вказані обставини й стали підставою звернення до суду \~В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала за підставами, викладеними в позовній заяві. Також пояснила, що на даній посаді вона працювала давно, з 1987 року, має значний досвід роботи. Штатний розклад не змінювався. Скорочення чисельності штату не було. Вважає, що їй безпідставно відмовили у продовженні контракту, оскільки виник конфлікт між її чоловіком та керівництвом даної організації. При цьому за її підрахунками скорочення кількості перевезень та видачі квитків не було, як на транспорті міжміського так і приміського сполучення. Відмовляючи їй в укладені трудового договору ( контракту) відповідач порушує її конституційне право на працю . на підставі чого просить задовольнити її позовні вимоги. \~\~Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що позивачка була звільнена в зв`язку із закінченням терміну контракту. При цьому вона була своєчасно попереджена роботодавцем про те, що термін дії контракту з нею продовжуватись не буде. Позивачці було пояснено причину її звільнення, в зв`язку із скороченням обсягів пасажирських перевезень. Позивачка не відноситься до тих категорій працівників, з якими роботодавець зобов`язаний укласти трудовий договір (контракт). Тому в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~Згідно даних\~трудової книжки\~ судом\~ встановлено,\~ що\~позивачка з 01.10.2000 року працювала за переводом квитковим касиром 1-ї категорії станції «Вільногірськ» Дніпропетровського центру по обслуговуванню пасажирів підприємства «Придніпровська залізниця» товариства відповідача. З 01.05.2001 р., посада квиткового касира 1-ї категорії станції «Вільногірськ» була підпорядкована Дніпропетровській дирекції залізничних перевезень державного підприємства «Придніпровська залізниця». З 01.06.2002 р. позивача була переведена квитковим касиром 2-ї категорії на цьому ж підприємстві. З 01.07.2004 р., посада квиткового касира 2-ї категорії за контрактною формою трудового договору перейменована на посаду касир квитковий 2-ї категорії за контрактною формою трудового договору станції «Вільногірськ» регіональної філії «придніпровська залізниця» товариства відповідача, на якій позивачка працювала за контрактом до 20.02.2023 р. включно. З моменту працевлаштування позивачки до товариства відповідача, його назва, регіональної філії «Придніпровська залізниця» та назва структурного підрозділу «Дніпропетровська дирекція залізничних перевезень» кілька разів змінювалась без ліквідації юридичної особи відповідача, а назви відповідача, його філії та структурного підрозділу існують у вигляді, який зазначено у її позовній заяві, що підтверджується даними трудової книжки. 18.12.2013 року між позивачкою та Дніпропетровською дирекцією залізничних перевезень Придніпровської залізниці, було укладено контракт за № 255 про прийняття на роботу касиром квитковим станції «Вільногірськ» Придніпровської залізниці 2 категорії, при тому, що вона вже працювала за загальним трудовим договором на підприємстві відповідача квитковим касиром з зазначеного вище у її трудовій книжці строку. Що підтверджується копією контракту. Строк дії контракту визначено з 19.02.2014 р. - по 19.02.2019 р. До закінчення строку контракту від 18.12.2013 року, з позивачкою був укладений контракт від 20.12.2018 р. за № 255, за умовами якого, позивачка була на роботу на станцію «Вільногірськ» Придніпровської залізниці на посаду касира квиткового 2 категорії. Строк дії даного контракту було визначено з 20.02.2019 р. - по 20.02.2023 р. включно, що підтверджується копією контракту. Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України - Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до ч.1, 2 статті 23 КЗпП України - Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Стаття 15 Закону України «Про залізничний транспорт» визначає, що трудові відносини працівників залізничного транспорту загального користування регулюються на підставі КЗпП України, Положення «Про дисципліну працівників залізничного транспорту України», іншими актами законодавства України про працю. Працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору. Перелік категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 15.07.1997 №764. До переліку також віднесено посаду касира квиткового. Таким чином судом встановлено, що позивачка працювала на посаді квиткового касира 2-ї категорії станції «Вільногірськ» Придніпровської залізниці за строковим трудовим договором , строк дії якого закінчувався 20.02.2023 року. Також судом встановлено, що роботодавець не мав наміру продовжувати з позивачкою трудові відносини шляхом укладення контракту на новий строк. В зв`язку з чим 20 грудня 2022 р., повідомив позивачку, що в зв`язку із закінченням 20 лютого 2023 р. терміну дії контракту № 255 від 20.12.2018 р., зазначений контракт на новий термін з позивачкою продовжуватись не буде, а трудовий договір з позивачкою буде припинений з її звільненням на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії контракту, дана обставина позивачкою не заперечується. Також позивачка підтверджує, що зазначене повідомлення нею підписане не було з мотивів незгоди з мотивами розірвання контракту. Відповідно до копії контракту № 255 від 18.12.2018 року та копії наказу № 980/0с від 20.12.2018 року про продовження терміну дії контракту, встановлено, що позивачка , [PERSON] , працювала касиром квитковим 2 категорії ст. «Вільногірськ» за строковим трудовим договором. в зазначеному наказі чітко зазначений термін закінчення контракту 20.02.2023 року. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події. Строк, на який працівник приймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин. Оскільки і в указаному вище контракті, укладеному із позивачкою і в наказі про продовження терміну дії контракту чітко зазначений строк на який позивачка була прийнята на роботу, укладений з позивачкою трудовий договір є строковим. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Закінчення строкового трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна із сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. \~ \~ Установивши,\~що позивачку,\~яка займала\~ посаду касира квиткового 2 категорії ст. «Вільногірськ» Придніпровської залізниці, на підставі її заяви призначено на цю посаду строком дії трудового договору з 20 лютого 2019 року до 20 лютого 2023 року , волевиявлення позивача на укладення трудового договору підтверджується її заявою, особистими підписами в контракті та наказі про продовження строку дії контракту , в яких зазначений строк дії трудового договору, де вказано, що працівника прийнято на роботу на умовах строкового трудового договору із зазначенням відповідного строку його дії, з яким позивачка ознайомлена під підпис; протягом дії договору позивачка його умови не оскаржувала та не ініціювала внесення змін і доповнень до нього; належних і допустимих доказів на підтвердження того, що цей договір позивачка підписувала під тиском посадових осіб відповідача, або його волевиявлення на момент укладення не відповідало внутрішній волі, або що вона не усвідомлювала значення договору чи перебувала у хворобливому стані та адекватно не оцінюваа свої дії, позивачка не надала, суд приходить до висновку, що звільнення позивачки відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії строкового трудового договору є таким, що відповідає вимогам закону та умовам договору. Такі самі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 25,10.2021 року у справі № 607/3393/18 (провадження № 61-13597св21), від 31 липня 2020 року у справі № 757/34139/18-ц (провадження № 61-6954св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 369/7704/18 (провадження № 61-18970св19), від 08 квітня 2020 року в справі № 760/408/19 (провадження № 61-20368св19). Оскільки звільнення позивачки проведено з дотриманням вимог трудового законодавства і умов укладеного між сторонами трудового договору, суд приходить до висновку, що право позивача на працю відповідач не порушив, та правомірно звільнив позивачку із займаної посади. При цьому на вимогу позивачки їй також була повідомлена причина не продовження з нею контракту на новий строк - зменшення кількості перевезень. Доводи позивачки, що кількість перевезень по станції «Вільногірськ» не зменшилась, тому підстав для не продовження з нею строку дії контракту не було, суд вважає безпідставними, оскільки сам факт закінчення строку строкового трудового договору, навіть без наявності поважних причин, є підставою для розірвання строкового трудового договору. Доводи позивачки, що не продовженням з нею строку контракту став конфлікт між її чоловіком та дирекцією залізниці також є безпідставними, оскільки дана обставина ніяким чином не впливає на закінчення строку строкового трудового договору, укладеного із позивачкою. Судом також встановлено, що після попередження позивачки про звільнення в зв`язку із закінченням строку дії контракту, позивачка почала звертатись до АТ «Українська залізниця» із заявами про продовження з нею строку дії контракту № 255 від 20.12.2018 року на той же термін і на тих же умовах. Свої звернення позивачка адресувала в тому числі і на Урядову гарячу лінію АТ «Укрзалізниця», що підтверджується копіями повідомлень на звернення позивачки. В позовній заяві позивачка обґрунтовує свої вимоги і тим, що АТ «Укрзалізниця» безпідставно відмовило їй в укладенні трудового договору, тому існують підстави для зобов`язання відповідача укласти з нею контракт на новий строк. Вирішуючи позовні вимоги в цій частині суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1, 2 ст. 43 Конституції України - Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. \~ \~ Відповідно\~до \~ \~ст.\~5-1\~ КЗпП\~України -\~Держава гарантує\~працездатним громадянам,\~які постійно\~проживають на\~території України:\~вільний вибір\~виду діяльності; правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи;. Відповідно до ст. 22 КЗпП України - Власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, має право вільного вибору серед кандидатів на зайняття робочого місця (посади). Забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу, тобто відмова без будь-яких мотивів або з підстав, що не стосуються кваліфікації чи професійних якостей працівника, або з інших підстав, не передбачених законом. На вимогу особи, якій відмовлено в прийнятті на роботу, власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, зобов`язані письмово повідомити про причину такої відмови, яка має відповідати частині першій цієї статті. Будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватися законодавством. Таким чином стаття 22 КЗпП України передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу: необґрунтована відмова у прийнятті на роботу і відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених частиною другою статті 22 КЗпП України, так і в інших нормах трудового права. Обов`язку однієї сторони завжди кореспондує право іншої сторони: заборона необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу кореспондується з обов`язком роботодавця укласти такий договір. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до ч.2 ст.232 КЗпП суди безпосередньо розглядають позови про укладення трудових договорів інших осіб, які вважають, що їм відмовлено в укладенні трудового договору всупереч гарантіям, передбаченим ст.22 КЗпП. При обгрунтованості позову суд рішенням зобов`язує власника або уповноважений ним орган укласти трудовий договір з особою, запрошеною на роботу в порядку переведення - з першого робочого дня наступного після дня звільнення з попереднього місця роботи (якщо була обумовлена інша дата - з цієї дати), з іншими особами - з дня їх звернення до власника або уповноваженого ним органу з приводу прийняття на роботу. Судом встановлено, що позивачка, [PERSON] , не належить до кола осіб, з якими відповідач зобов`язаний був укласти трудовий договір (запрошення на роботу в порядку переведення, молоді спеціалісти, котрих в установленому законом порядку направлено на роботу в дану організацію, тощо). Перелік обов`язку роботодавця укласти трудовий договір з працівником за правилами КЗпП України є вичерпним і такого обов`язку відповідач не порушував. Позивачка, хоч і була прийнята на роботу в порядку переведення, але таке прийняття позивачки на роботу до АТ «Укрзалізниця» відбулось ще в жовтні 2000 року. Після того позивачка неодноразово переводилась на іншу роботу в межах даної організації та з нею неодноразово переукладались контракти. Тобто відмова позивачці у прийняття на роботу не є відмовою прийняти її на роботу з першого робочого дня, наступного після дня звільнення з попереднього місця роботи . Із дискримінаційною ознакою відмова у прийнятті на роботу позивачки, [PERSON] також не пов`язана. Відповідно до положень статті 21 КЗпП України укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов`язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає за законом. Обставини відповідності позивачки за рівнем кваліфікації вимогам, які передбачені для зайняття посади касира квиткового, тривалість її роботи на даній посаді та наявність цієї посади у штатному розписі на час його звернення із заявою до відповідача про укладення з позивачкою трудового договору на новий строк не є підставою для зобов`язання відповідача укласти трудовий договір з позивачкою . Аналогічна правова позиція викладені і в постанові Верховного Суду України у складі Касаційного цивільного суду, від 27 березня 2019 року у справі № 349/81/18 (провадження № 61-43402св18). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ Оскільки\~ судом\~ ухвалюється\~рішення про\~відмову \~у задоволенні\~ позовних\~ вимог,\~понесені позивачем\~ судові\~витрати в\~сумі \~ \~1073\~грн.\~60\~ коп.,\~покладаються на\~позивача і\~відповідачем не\~ відшкодовуються. \~

Outcome: dismissed