Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

Адвокат Таргоній Вадим Миколайович звернувся до Снятинського районного суду Івано-Франківської області в інтересах [PERSON] із позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача\~зазначає, що 15.05.2021 пасажирський потяг № 702 сполученням «Луцьк-Чернівці» скоїв наїзд на позивача [PERSON] , [INFO] , який внаслідок цього отримав важкі травми та залишився інвалідом ІІІ групи. За фактом настання цієї події уповноваженими органами СВ ВП № 1 (м. Снятин) Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області 16.05.2021 було внесено відомості до ЄРДР за № 12021091230000035 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого від 31.05.2021 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12021091230000035, було закрито. Згідно з випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 1599 від 27.06.2021 та випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 3058 від 09.08.2021, після наїзду потягу потерпілий каретою швидкої медичної допомоги був доставлений до КНП «Снятинська центральна районна лікарня», де було виконано ампутацію правої нижньої кінцівки на рівні с/з. Вважає, що між наїздом потяга на [PERSON] та тяжким ушкодженням здоров`я останнього, зокрема отриманням третьої групи інвалідності, наявний причинно-наслідковий зв`язок, а тому просив стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] 150\~000 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. На виконання ухвали суду від 28.09.2022 представником відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач заперечує щодо задоволення позову [PERSON] , оскільки сума матеріальної шкоди 150\~000 грн. не відповідає принципу розумності та справедливості. Позивачем не в повній мірі надано докази для відшкодування моральної шкоди, не надано жодних доказів сильного емоційного стресу та погіршення психологічного стану через отримані травми, як стверджує позивач. Крім того, із постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що [PERSON] написав заяву, в якій вказує, що жодних претензій з приводу наїзду на його ногу потягом він ні до кого не має, потерпілим просить його не визнавати, а кримінальне провадження просить закрити. Як вбачається із даної постанови, факт наїзду потягом відбувся внаслідок власних необережних дій останнього та у даному випадку відсутній склад кримінального правопорушення. Крім цього, потерпілий свідомо допустив настання негативних наслідків, оскільки він перебував на колії, що потребує максимальної особистої безпеки, уважності, пильності, знехтував правилами та інструкціями, переходив через колію скачуючи при цьому фільм на мобільний телефон, що фактично і стало причиною настання нещасного випадку, а відтак залізницею не вчинялася протиправна поведінка щодо потерпілого. Зокрема, травмування відбулося внаслідок порушення ним вимог п. 3 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затверджених Постановою КМУ № 903 від 10.11.1995, а також п. 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 54 від 19.02.1998, щодо заборони пішоходам та іншим особам, що належать до числа працівників залізничного транспорту ходити по залізничним коліям та переходити залізничні колії у невстановлених для цього місцях, що в свою чергу вплинуло на безпеку руху залізничного транспорту. Визнаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, необхідно врахувати конкретні обставини даної справи, відсутності у діях залізниці ознак протиправності та відсутності її вини у нещасному випадку. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від його представника адвоката Таргонія В.М. до суду надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі та без участі позивача. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнала повністю, просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Вислухавши представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. Постановою заступника начальника СВ відділення поліції № 1 (м. Снятин) Коломийського РВП ВП ГУНП в Івано-Франківській області капітана поліції Рожко М.В. від 31 травня 2021 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021091230000035 від 16.05.2021, закрито за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 276 КК України. З вказаної постанови вбачається, що 15.05.2021 близько 23.20 год. [PERSON] , перебуваючи поруч з колією, вирішив перейти залізничну дорогу попереду потягу, при цьому закачував на мобільний телефон фільм. Однак його права нога застрягла біля колії і він похилився вперед, при цьому відбувся наїзд потяга на праву ногу [PERSON] , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді ампутації нижньої третини правої гомілки. [PERSON] написав заяву, в якій вказує, що жодних претензій з приводу наїзду на його ногу потягом він ні до кого не має, потерпілим просить його не визнавати, а кримінальне провадження просить закрити. Згідно з копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 1599 відділення травматології КНП «Снятинська центральна районна лікарня» Снятинської районної ради, [PERSON] , [INFO] , перебував у стаціонарі з 16 травня 2021 року по 22 червня 2021 року з діагнозом: Травматичний відрив правої гомілки. Згідно з копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 3058, виданої ВЧ А2923 Міністерства оборони України, [PERSON] , [INFO] , перебував у стаціонарі з 03.08.2021 по 09.08.2021 з діагнозом: Хибна кукса середньої третини правої гомілки. Згідно з копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААВ № 416059 [PERSON] , [INFO] , з 31.08.2021 встановлено третю групу інвалідності за загальним захворюванням. Інвалідність встановлена без переогляду. Отже,\~з досліджених\~в судовому\~засіданні фактичних\~обставин справи\~судом встановлено,\~що спір\~між сторонами\~виник з приводу відшкодування моральної шкоди позивачу, отриманої ним внаслідок наїзду потяга та ампутації кінцівки, яка завдана, на його думку, діями відповідача. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. У позовній заяві позивач обґрунтовує завдану йому моральну шкоду тим, що він зазнав сильних страждань, які він відчував увесь час перебування у лікарні на реабілітації після ДТП, що завдало йому тяжкого нервового удару та потрясіння. Він зазнав сильного болю, витратив багато часу, коштів та зусиль на лікування, однак досягти відновлення попереднього стану не вдалося. Позивач переніс сильний больовий шок через отримані травми та отримав третю групу інвалідності. Фізичні страждання від болю та моральні страждання від отриманого каліцтва стали тяжким періодом життя позивача. Внаслідок завданого каліцтва позивач втратив можливість повноцінно жити, обирати роботу до душі, оскільки йому протипоказана важка фізична праця. Вимоги частин 2 та 3\~статті 23 ЦК України\~передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій\~статті 23 ЦК України\~критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя\~статті 23 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав\~\~позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом,\~іншим ушкодженням\~здоров`я або\~смертю фізичної\~особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини 1\~статті 1168 ЦК України\~моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до вимог частин 2 та 5\~статті 1187 ЦК України\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц). Шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року по справі № 127/13341/20. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою\~статті 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.\~Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого. Зазначене вище відповідає висновкам Верховного Суду викладеним у постановах:\~від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження\~\~\~№ 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі\~№ 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня\~2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18),\~від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20). При цьому, згідно з частиною другою\~статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі. Відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року по справі № 450/4163/18. На думку суду, позивач поза всяким розумним сумнівом зазнав моральних та душевних страждань у зв`язку з отриманням важких травм та залишився інвалідом ІІІ групи довічно, а відновлення попереднього стану його здоров`я неможливе. Вищевказані прояви душевних страждань є типовими для будь-якої звичайної людини, адже позивач мав змінити свій нормальний звичайний уклад життя та втратив можливість повноцінно жити та обирати професію. Наявність у позивача цих душевних страждань є очевидною. Водночас судом не встановлено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого [PERSON] або непереборної сили, а тому особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має відповідати за завдану позивачеві шкоду незалежно від її вини. Проте, як вбачається з матеріалів справи, дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок грубої необережності потерпілого, яка й сприяла виникненню шкоди, адже травмування позивача відбулося внаслідок порушення ним вимог п. 3 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затверджених Постановою КМУ № 903 від 10.11.1995, а також п. 2.5 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 54 від 19.02.1998, щодо заборони пішоходам та іншим особам, що належать до числа працівників залізничного транспорту ходити по залізничним коліям та переходити залізничні колії у невстановлених для цього місцях. З урахуванням встановлених обставин справи, дії цивільно-правової презумпції заподіювача шкоди, наявності грубої необережності потерпілого, яка сприяла виникненню шкоди, на думку суду, справедливим та розумним розміром відшкодування моральної шкоди на користь позивача в даному випадку буде сума в розмірі 100 000 грн., що враховує глибину та тривалість душевних страждань позивача і відповідає принципу співмірності. Отже, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення з відповідача АТ «Українська залізниця» на користь позивача [PERSON] моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а враховуючи, що судом задоволено 2/3 позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у сумі 1 000, 00 грн.

Outcome: partial