Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , АТ «Банк інвестицій та заощаджень» про визнання договорів недійсними. Позов обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем [PERSON] 02.09.2019 року було укладено договір про спільну діяльність без створення юридичної особи. Відповідно до предмету та мети договору від 02.09.2019 року сторони зобов`язалися спільно діяти в сфері рибної промисловості, харчування та ресторанної діяльності з метою отримання прибутку. За умовами договору позивач вніс як свій вклад, грошові кошти у сумі 200 000 дол. США, що на час їх внесення, передання відповідачу, згідно курсу НБУ складало 5 050 000 грн. Прийняття відповідачем коштів у сумі 200 000 дол. США підтверджується фактом підписання самого договору від 02.09.2019 року, про що зазначено у п. 6.5 та п. 6.5.1. Відповідач свої зобов`язання за договором про спільну діяльність не виконав, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість перед ним. У зв`язку з тим, що відповідач не повернув кошти які йому належать, він звернувся до суду з позовом про їх стягнення. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 10.03.2021 року було відкрито провадження у справі № 707/379/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. В судовому засідання по справі №707/379/21 вони подали на затвердження суду мирову угоду. Суть мирової угоди зводиться до того, що відповідач в рахунок повної сплати заборгованості із повернення коштів в сумі 200000 доларів США передає у власність позивача майно згідно переліку, що вказане у мировій угоді. Майно, що передавалось за мировою угодою в рахунок повного погашення боргових зобов`язань було повністю вільним від обтяжень та не перебувало заставі та не було предметом спору. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 14.06.2021 року по справі № 707/379/21 в затвердженні мирової угоди було відмовлено. Підставми для відмови є те, що у разі затвердження мирової угоди це може порушити права та інтереси третіх осіб, зокрема АТ «Банк інвестицій та заощаджень», перед яким [PERSON] має кредитну заборгованість. Встановлено, що АТ «Банк інвестицій та заощаджень» 25.02.2020 року надано [PERSON] кредит в сумі 3700000 грн. в строк до 22.02.2030р., з подальшим забезпеченням вказаного договору іпотекою. Сторонами договору № РР/22/166 від 25.02.2020 року, є банківська установа та [PERSON] , який окрім іншого має статус фізичної особи-підприємця. Такий статус нерозривно поєднаний із статусом громадянина, що накладає на відповідача [PERSON] , додаткових обов`язків, здійснювати свою діяльність на основі принципу належного господарювання. Уклавши договір кредиту № РР/22/166 від 25.02.2020 року, [PERSON] , взяв на себе зобов`язання які не дозволили йому виконати свої обов`язки перед позивачем із повернення коштів. Доказом впливу кредитного договору № РР/22/166 на права та обов`язки позивача є ухвала Черкаського районного суду Черкаської області від 14.06.2021 року по справі № 707/379/21 про відмову у затвердженні мирової угоди з підстав того, що така угода може порушити права та інтереси третіх осіб, зокрема АТ «Банк інвестицій та заощаджень». Зобов`язальні правовідносини носять дуалістичний характер, і при на умові, що мирова угода може порушувати права АТ «Банк інвестицій та заощаджень» у зв`язку із наявністю кредитного договору так і АТ «Банк інвестицій та заощаджень» укладенням кредитного договору може порушувати права третіх осіб перед якими існують не виконані зобов`язання. Як зазначено вище, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про спільну діяльність. Стаття 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Стаття 1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети Частиною 1 ст. 1134 ЦК України передбачено, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном. Відповідно грошові кошти якими розпорядився відповідач не могли бути використанні без погодження із [PERSON] . Договором про здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи від 02.09.2019 року передбачено, що внеском [PERSON] було зокрема: нежитлове приміщення що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві приватної власності, що використовується як цех коптіння та цех із виробництва та обробки/переробки рибної продукції. Всупереч положенням ст. 1134 ЦК України, вказане майно було внесене як забезпечення кредитного зобов`язання, за іпотечним договором від 25.02.2020 року, що зареєстрований в реєстрі за № 380 та у зв`язку з чим накладено заборону за № 381-383. На сьогодні як договір кредиту № РР/22/166 від 25.02.2020 року та і договір іпотеки від 25.02.2020 року порушують майнові права позивача. Вказані договори укладені без його відома. В наслідок їх укладення він позбавлений можливості ефективно захистити та поновити свої вимоги шляхом повернення коштів в повному обсязі. Просить суд визнати недійсним договір про споживчий кредит № РР/22/166 від 25.02.2020 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним Товариством «Банк інвестицій та заощаджень»; визнати недійсним іпотечний договір від 25.02.2020 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним Товариством «Банк інвестицій та заощаджень», що зареєстрований в реєстрі за №380 посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю; стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.08.2021 року відкрите загальне позовне провадження у справі. 17.09.2021 року до суду надійшов відзив АТ «Банк інвестицій та заощаджень» на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що спір виник щодо укладеного між АТ «Банк інвестицій та заощаджень» та [PERSON] договору про споживчий кредит № РР/22/167 (з ануїтет ними платежами) від 25.02.2020 року та Іпотечного договору від 25.02.2020 року, посвідченого Алєксєєвою І.Ю. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 380, за умовами якого в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором [PERSON] передано в іпотеку між АТ «Банк інвестицій та заощаджень» три об`єкта нерухомого майна. При цьому, відповідно до п.п. 6.2.2. договору про здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи від 02 вересня 2019 року, укладеного між позивачем (як Учасником 1) та [PERSON] (як Учасником 2), внеском [PERSON] у формі нерухомого майна є нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , яке входить до предмету іпотеки за Іпотечним договором. В Договорі про спільну діяльність, сторони передбачили розділ 7 «Спільне майно Учасників за даною угодою». В пункті 7.1 Договору про спільну діяльність, сторони визначили, що майно створене або набуте Учасниками внаслідок спільної діяльності, складає їх спільну власність протягом дії договору. Таким чином, Сторони передбачили у Договорі про спільну діяльність, що спільною власністю протягом дії вказаного договору слід вважати майно, яке створене або набуте Учасниками внаслідок спільної їх діяльності. Відповідно до п. 7.3. Договору про спільну діяльність, протягом строку дії договору, Учасники за взаємною згодою визначили, що Учасник 2 отримує від Учасника 1, його повну та беззастережну згоду на користування спільним майном протягом дії даного договору для досягнення мети цього договору. Відповідно до п. 7.4. Договору про спільну діяльність, Учасник 2 ( [PERSON] ) не має жодних обмежень на вчинення правочинів в межах даної угоди як за предметом так із суб`єктним складом та змістом правочинів. Враховуючи домовленість сторін, викладену у п.7.1. Договору про спільну діяльність, внесок [PERSON] , зокрема в якості нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] не є об`єктом спільної власності в розумінні положень Договору про спільну діяльність, оскільки вказане майно не створене та не набуте Учасниками внаслідок спільної діяльності, а є приватною власністю [PERSON] .. В силу ст. 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном (частина перша статті 316 ЦК України, частина перша статті 319 ЦК України). При передачі майна в іпотеку, власник майна має право вирішити це питання самостійно, при цьому, отримання згоди від будь-якої особи на розпорядження своєю власністю в такий спосіб законом не вимагається. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Внеском [PERSON] є самостійні, окремі об`єкти, які належать йому на праві приватної власності на підставі окремих правовстановлюючих документів. За Договором про спільну діяльність [PERSON] та [PERSON] визначили, як спільне майно лише те майно, яке створене або набуте Учасниками внаслідок спільної діяльності та складає їх спільну власність протягом дії Договору. Внески ж Сторін за Договором про спільну діяльність не вважаються спільною власністю та залишаються приватною власністю відповідної сторони договору. АТ «Банк інвестицій та заощаджень», в момент укладення Договору про споживчий кредит № РР/22/167 (з ануїтетними платежами) від 25.02.2020 року та Іпотечного договору від 25.02.2020 року, посвідченого Алєксєєвою І.Ю. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 380, додержано всіх необхідних вимог діючого законодавства, необхідних для його чинності і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про іпотеку». Звертає увагу суду на те, що відповідно до п.11.2 Договору про спільну діяльність, строк дії встановлено у два роки з дати його підписання (з 02.09.2019 року), що свідчить про те, що на цей час строк дії договору закінчився. Позивач, звертаючись до суду із позовом не надав жодних належних та допустимих доказів порушення АТ «Банк інвестицій та заощаджень» норм діючого законодавства при укладенні оспорюваних договорів, а також не надав докази порушення прав позивача укладенням Кредитного договору та Іпотечного договору. 09.11.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача адвокат Кураса С.А. зазначив про те, що в силу прямої норми ч.1 ст. 1134 ЦК України внесене за договором про спільну діяльність, згідно п.п.6.2.1. майно, а саме нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , законодавчо вважається спільним майном. Умови договору про спільну діяльність не містять застереження, що режим спільного майна не поширюється на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Відповідно при переданні його в іпотеку, мала бути отримана згода позивача, так як в цей період майно перебувало у спільній власності та мало використовуватися в інтересах обох учасників простого товариства, якими були [PERSON] та [PERSON] . Виходячи із вказаного, так як майно у період укладення договору іпотеки, мало режим спільної власності, в силу прямої норми Закону, а саме ч.1 ст.1134 ЦК України, то для його розпорядження, зокрема передачу в іпотеку вимагалася згода позивача як співвласника. А у зв`язку з тим, що мова йде про нерухоме майно, то така згода взагалі мала бути надана у нотаріальній формі, відповідно до приписів абз.3 ч.2 ст. 369 та ст.. 358 ЦК України. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. ВП ВС в постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, відповідно до якого: «якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших власників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень ч.1 ст. 203. Ч.1 ст. 205 ЦК України». Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.02.2022 року, яка проголошена без виходу до нарадчої кімнати відмовлено представнику позивача в задоволенні клопотання про витребування доказів. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.02.2023 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до розгляду по суті. 19.04.2022 року до суду надійшли письмові пояснення позивача [PERSON] , в якому позивач посилається на те, що згідно ст. 1134 ЦК України, внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Для майнових вкладів учасників договору, а також майна, яке буде створене (придбане) в результаті їхньої спільної діяльності, установлюється правовий режим спільної часткової власності (Правовий висновок у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 р. у справі № 6-104цс13). Стаття 356 ЦК України: власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частина 1 ст. 357 ЦК України: частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Частина 1 ст. 358 ЦК України: Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. На підставі договору від 02.09.2019 р. про здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи у [PERSON] та відповідача [PERSON] , як його учасників, виникла спільна часткова власність в т.ч. щодо майна яке передана у вигляді вкладів. Таким вкладом було нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , яке передане в іпотеку за іпотечним договором від 25.02.2020 року, укладеного між відповідачами. Передача нерухомого майна в іпотеку є розпорядженням майном та його викоростанням. В силу прямої норми закону, а саме ч .1 ст. 358 ЦК України, розпорядження спільною частковою власністю, з 02.09.2019 (дата укладення договору про спільну діяльність) по 25.02.2020 р. (дата підписання оскаржуваного іпотечного договору), приміщення за адресою [ADDRESS] перебувало в статусі спільної часткової власності, повинно було здійснюватись за згоди [PERSON] . Підтвердження, що [PERSON] надав таку згоду, чи хоча б був обізнаний про такий намір чи дію з передачі майна в іпотеку - відповідачами не надано. Зміст Розділу 5 «Ведення спільних справ» договору від 02.09.2019 р. про здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи вказує, що надане відповідачу [PERSON] право на розпорядження внесками, яким є приміщення за адресою [ADDRESS] , що передане в іпотеку за оскаржуваним договором, стосується дій щодо такого майна, які направлені на досягнення цілей договору про спільну діяльність. Підтвердженням того, що згода позивача на передачу майна в іпотеку мала бути наявною, є зміст пункту 5.5. договору від 02.09.2019 року про здійснення спільної без створення юридичної особи: учасник-2 ( [PERSON] ) при підписанні цього договору отримав від учасника-1 ( [PERSON] ), а учасник -1 надав свою повну та беззастережну згоду учаснику -1 на укладання всіх правочинів для досягнення мети цієї угоди та тих які учасник-1 вважає за необхідне укласти, на визначених та погоджених учасником-1 умовах. Відповідач [PERSON] , як учасник договору про спільну діяльність, мав згоду на розпорядження майном, що було внеском за договором, лише якщо таке майно ним використовувалось для досягнення мети і цілей договору. Мета та цілі договору визначені у розділу 1 «Предмет договору». Оскаржуваний договір іпотеки, укладений не з метою досягнення цілей договору про спільну діяльність. Для особистих потреб та особистих мотивів, відповідач [PERSON] передав в іпотеку майно, що було в той період у спільній частковій власності із позивачем. Не надано доказів того, що укладення договору іпотеки та кредитного договору пов`язано із спільною діяльністю та укладались відповідачем [PERSON] , з метою досягнення цілей та мети спільної діяльності. 19.04.2022 року до суду надійшли письмові пояснення представника АТ «Банк інвестицій та заощаджень», в яких представник відповідача послалася на те, що позивачем не доведений факт порушення його прав укладанням договорів, які позивач просить визнати недійсними. В даному випаду позовна вимога про визнання договорів недійсними - це спосіб ухилення від відповідальності за несприятливі наслідки порушення [PERSON] умов кредитного договору, оскільки на цей час [PERSON] , як відповідач не надав навіть відзиву на позов та не надав жодного заперечення щодо заявлених позовних вимог, а навпаки, у справі № 707/206/22 за позовом АТ «Банк інвестицій та заощаджень» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, що перебуває в провадженні Черкаського районного суду Черкаської області. Звертає увагу на те, що за умовами п. 1.1. кредитного договору, банк надав [PERSON] , як позичальнику, кредит в розмірі 3 700 000 грн. на споживчі потреби з кінцевою датою повернення кредиту 22.02.2030 року, тобто [PERSON] отримав 25.02.2020 року грошові кошти. Відповідно до п. 11.2. договору про здійснення спільної діяльності без створ юридичної особи від 02.09.2019 року, строк дії договору встановлено у 2 роки з дати його підписання. На момент проведення підготовчого засідання у справі строк дії договору сплинув. На час розгляду справи жодне право позивача не порушено. В силу ст. 1141 ЦК України, договір простого товариства припиняється у разі спливу строку договору простого товариства. У разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. Отже, на час розгляду справи № 711/4922/21 припинив свою дію договір про здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи від 02.09.2019 року, як підстава позову також припинився особливий статус спільного майна. У зв`язку з припиненням дії договору, як підстави виникнення спірних правовідносин та поверненням учасникам речей, переданих у спільне володіння, відсутні підстави вважати про порушення прав позивача. Укладення кредитного договору та отримання позичальником кредиту, жодним чином не може порушити прав третьої особи, яка не є стороною кредитного договору. Відповідно до п. 6.2. договору про здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи від 02.09.2019 року, внеском учасника 2 - [PERSON] є рухоме та нерухоме майно, а також особиста участь у здійсненні спільної діяльності яка виражається у професійних та ділових якостях керівництва, управління та організації діяльності бізнесу. Внесками [PERSON] виступало цілий ряд рухомого та нерухомого майна, а не лише нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , що є предметом іпотеки. Проте, позивач необґрунтовано посилається на те, що нібито відсутність кредитного договору дозволило б задовольнити вимоги позивача як шляхом примусового звернення на таке майно так і шляхом затвердження мирової угоди. Позивачем не надано жодного доказу неможливості виконання рішення Черкаського районного суду Черкаської області у справі № 707/379/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Рішення суду набрало законної сили, проте не пред`явлено позивачем до примусового виконання, не відкрито жодного виконавчого провадження щодо виконання рішення суду, не надано жодного належного та допустимого доказу, що звернення стягнення на майно [PERSON] не призвело до повного погашення заборгованості, адже позивач не вживав жодних заходів для погашення заборгованості, а лише припускає те, що укладання [PERSON] кредитного договору призвело до неможливості погашення заборгованості перед позивачем. Позивачем не доведено, що приведення сторін кредитного договору та іпотечного договору до того стану, який сторони мали до вчинення правочину, хоч якимось чином вплине на права позивача. Позивачем не доведено факту існування (непогашення) заборгованості [PERSON] перед [PERSON] . Само по собі посилання лише на рішення суду не є належним та допустимим доказом існування заборгованості. Позивачем не надано виконавчого документу, який би було отримано на виконання рішення суду, не надано постанови державного або приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, постанови про повернення виконавчого документу без виконання у зв`язку із неможливістю виконання рішення суду з підстав відсутності майна боржника, вимоги про погашення заборгованості, що направлялися [PERSON] , тощо. Позивачем не доведено, що нібито існуюча заборгованість може бути погашена виключно за рахунок внеску [PERSON] у вигляді нежитлового приміщень за адресою: [ADDRESS] , що е предметом іпотеки. Позивачем не доведено, що передача в іпотеку нежитлового приміщення вплинуло або не дозволило використовувати його в інтересах обох учасників простого товариства за Договором здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи від 02.09.2019 року, строк дії якого сплинув до моменту розгляду справи. Не заслуговує увагу та не може бути покладено в основу прийняття рішення у цій справі посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), оскільки зазначені справи мають різний суб`єктний склад правовідносин та різний характер спірних правовідносин. Укладення договору про здійснення спільної діяльності без створення юридичної від 02.09.2019 р. не породжувало у позивача права власності на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , що є приватною власністю відповідача. 16.05.2022 року та10.08.2022 року до суду надійшли аналогічні письмові пояснення представника АТ «Банк інвестицій та заощаджень». 09.08.2022 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшов позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] , в особі її представника [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , АТ. «Банк інвестицій та заощаджень» про визнання договору недійсним. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.09.2022 року в задоволенні клопотання третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] ю про поновлення процесуального строку відмовлено. Позовну заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] , подану її представником [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , АТ «Банк інвестицій та заощаджень» повернуто [PERSON] . В судовому засіданні представники позивача - адвокати Кураса С.А. та Шахов О.В. позовні вимоги [PERSON] підтримали, просили задовольнити їх повністю. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча його явка в судове засідання була визнання судом обов`язковою. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча його явка в судове засідання була визнання судом обов`язковою. Представник АТ «Банк інвестицій та заощаджень» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, з підстав, викладених в письмових поясненнях Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.02.2020 року між АТ «Банк інвестицій та заощаджень» та [PERSON] був укладений договір про споживчий кредит №РР/22/167. За умовами кредитного договору, банк надав [PERSON] кредит в розмірі 3 700 000 грн. на споживчі потреби в строк до 22.03.2030 року. Забезпеченням вказаного зобов`язання є іпотека нежилого приміщення за адресою: [ADDRESS] що належить на праві власності позичальнику; іпотека житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності позичальнику; іпотека земельної ділянки, кадастровий номер 7110136700:04:030:008 за адресою: [ADDRESS] . Також, 25.02.2020 року між АТ «Банк інвестицій та заощаджень» та [PERSON] був укладений іпотечний договір. Відповідно до п.2.1. договору, Іпотекодавець передає Іпотекодержателю в іпотеку першої черги з найвищим пріоритетом, як визначено та опис якого наведено в пункту 1.1. статті 1 цього Договору, і така Іпотека, створена за цим договором, забезпечує виконання зобов`язань Іпотекодавця існуючих та майбутніх, фактичних або умовних, солідарних або незалежних, або в будь-якій іншій якості, та всі поточні і майбутні вимоги Іпотекодержателя, що витікають з Кредитного договору. Відповідно до п.1.1. статті 1 цього договору: кредитний договір - договір про споживчий кредит №РР/22/167 від 25.02.2020 року укладений між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, а також всі додаткові договори до нього; предмет іпотеки: житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 159,7 кв. м., житловою площею 67,6 кв.м., що належить на праві власності [PERSON] ; земельна ділянка, кадастровий номер № 7110136700 04 030 0008, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] на праві власності; нежитлова будівля під літ. «Б-ІІ», а саме приміщення 1-го поверху №1, 11, 2, 21, з № 3 по №6, 61, 7, 71, 8, 81, 9, 91, 10, 11, №30, 301, 31, 32, 321, 33, 34, 35, з № 52 по №60, №І, XV, XVI, XVII, XXV загальною площею 760,8 кв.м. та приміщення підвалу загальною площею 225,8 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що на праві власності належать [PERSON] . Також судом встановлено, що 02.09.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи. Відповідно до розділу 1 договору, сторони домовилися про організацію спільної діяльності у сфери рибної промисловості, сфери харчування та ресторанної діяльності, для досягнення спільних цілей із заготівлі, обробки, переробки та реалізації рибної продукції, розвитку сфери харчування та відпочинку з метою отримання прибутку. Сторони зобов`язуються діяти спільно шляхом об`єднання майна, грошових коштів, зусиль і (або) шляхом користування в спільній діяльності раніше створених сторонами програмних засобів, без даних і технологій, що являється інтелектуальною і майновою власністю сторін. Розділом 6 договору передбачено, що внеском [PERSON] є грошові кошти в сумі 200000 доларів США, що є еквівалентом 5050000 грн. Внеском [PERSON] серед іншого, є нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , що належить йому на праві приватної власності. Відповідно до п.7.1. договору, майно створене або набуте учасниками внаслідок спільної діяльності, складає їх спільну власність протягом дії договору. Строк дії договору встановлено в два роки з дати його підписання (п.11.2 договору). При цьому, суд звертає увагу на те, що оригінал вказаного договору на вимогу суду не надано. Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що укладаючи 25.02.2020 року договір кредиту та договір іпотеки відповідач розпорядився спільною частковою власністю - нежитловою будівлею під літ. «Б-ІІ», а саме приміщення 1-го поверху №1, 11, 2, 21, з № 3 по №6, 61, 7, 71, 8, 81, 9, 91, 10, 11, №30, 301, 31, 32, 321, 33, 34, 35, з № 52 по №60, №І, XV, XVI, XVII, XXV загальною площею 760,8 кв.м. та приміщення підвалу загальною площею 225,8 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , без його згоди. Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. Відповідно до ст. 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Статтею 1132 ЦК України визначено, що за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Відповідно до ст. 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками. Відповідно до ч.1 ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Суд звертає увагу на те, що [PERSON] та [PERSON] зазначили в договорі про здійснення спільної діяльності без створення юридичної особи від 02.09.2019 року про те, що майно створене або набуте учасниками внаслідок спільної діяльності складає їх спільну власність протягом дії договору. Отже саме договором встановлено що є спільною частковою власністю - майно створене або набуте учасниками внаслідок спільної діяльності. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що нежитлова будівля під літ. «Б-ІІ», а саме приміщення 1-го поверху №1, 11, 2, 21, з № 3 по №6, 61, 7, 71, 8, 81, 9, 91, 10, 11, №30, 301, 31, 32, 321, 33, 34, 35, з № 52 по №60, №І, XV, XVI, XVII, XXV загальною площею 760,8 кв.м. та приміщення підвалу загальною площею 225,8 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] ., які на праві власності належать [PERSON] не є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] , а тому [PERSON] мав право розпорядитися своєю власністю на власний розсуд. Також суд враховує те, що [PERSON] та [PERSON] зазначаючи про наявність спільної діяльності, не надають жодних доказів на підтвердження існування таких правовідносин, окрім надання копії договору про спільну діяльність. Те, що [PERSON] та [PERSON] не здійснювали спільну діяльність підтверджується й рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 09.08.2021 року (справа №707/379/21), яким встановлено, що [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про стягнення коштів у розмірі 5592000 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що між ними 02.09.2019 року було укладено договір про спільну діяльність без створення юридичної особи. Відповідно до предмету та мети договору від 02.09.2019 року сторони зобов`язалися спільно діяти в сфері рибної промисловості, харчування та ресторанної діяльності з метою отримання прибутку. За умовами договору позивач вніс як свій вклад, грошові кошти у сумі 200 000 доларів США, що на час їх внесення, передання відповідачу, згідно курсу НБУ складало 5 050 000 гривень. Прийняття відповідачем коштів у сумі 200 000 доларів США підтверджується фактом підписання самого договору від 02.09.2019 року, про що зазначено у п. 6.5 та п. 6.5.1. За умовами укладеного між сторонами договору про спільну діяльність, відповідач мав здійснити дії з організації всього процесу діяльності для досягнення цілей, передбачених п.1.1 договору. Також на відповідача було покладено обов`язок із надавати звіти та інформувати позивача про хід спільної діяльності та досягнутих результатів. Відповідач протягом тривалого часу ухилявся від виконання взятих на себе зобов`язань за договором, звітів про виконання договору не надавав. Розподілу прибутку не здійснював. Позивач 10.09.2020 року направив [PERSON] повідомлення, лист вимогу про надання звіту про хід виконання договору та щодо витрачених коштів. Відповідач, як особа на яку такий обов`язок покладений відповідно до умов договору від 02.09.2019 року, своїх зобов`язань не виконав, звіту щодо підсумків діяльності не надав. 30.11.2020 року позивач особисто вручив відповідачу лист-повідомлення про припинення договору про спільну діяльність та повернення коштів, що були передані відповідачу, як внесок до спільної діяльності. Строк на виконання вимоги про повернення коштів було встановлено 3 дні з дня отримання вказаної вимоги, однак вказана вимога залишена [PERSON] без виконання. Крім того, суд враховує, що відповідно до п.64.6 ст.64 Податкового кодексу України, на обліку у контролюючих органах повинні перебувати угоди про розподіл продукції, договори управління майном (крім договорів щодо операцій, визначених у другому реченні абзацу другого підпункту 5 пункту 180.1 статті 180 цього Кодексу) та договори про спільну діяльність на території України без створення юридичних осіб, на які поширюються особливості податкового обліку та оподаткування діяльності за такими договорами (угодами), визначені цим Кодексом. У контролюючих органах не обліковуються договори про спільну діяльність, на які не поширюються особливості податкового обліку та оподаткування спільної діяльності, визначені цим Кодексом. Кожен учасник таких договорів перебуває на обліку у контролюючих органах та виконує обов`язки платника податків самостійно. Взяття на облік договору або угоди здійснюється шляхом додаткового взяття на облік управителя майна, учасника договору про спільну діяльність або угоди про розподіл продукції як платника податків - відповідального за утримання та внесення податків до бюджету під час виконання договору або угоди. Заяву про взяття на облік такий платник податків зобов`язаний подати протягом 10 календарних днів після реєстрації договору або угоди або після набрання ним чинності, якщо відповідно до законодавства реєстрація договору не проводиться. Ні [PERSON] , ні [PERSON] не надано суду доказів того, що договір про спільну діяльність перебуває на обліку у відповідному контролюючому органі. Так, відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частин 1-3,5,6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Так, укладаючи 25.02.2020 року договір про споживчий кредит №РР/22/167, [PERSON] взяв на себе зобов`язання надати банку самостійно чи за вимогою необхідні документи та відомості, які є чинним та достовірними, необхідні для з`ясування його особи, суті діяльності, фінансового стану (п.5.5.3 договору) За умовами п. 1.1 кредитного договору, банк надав позичальнику кредит в розмірі 3 700 000грн. на споживчі потреби з кінцевою датою повернення кредиту 22 лютого 2030 року. За користування кредитом, позичальник зобов`язався сплачувати фіксовані проценти в розмірі 24,99% річних та повернути кредитні кошти 22 лютого 2030 року. Відповідно до п. 1.1.4 кредитного договору, цільове використання (мета отримання) кредиту - споживчі потреби. Відповідно до п. 1.1.6 кредитного договору, комісія за надання Кредиту - 0,00 грн. Відповідно до п. 1.1.7 кредитного договору, орієнтована загальна вартість Кредиту становить 10 005 508,71 грн. Відповідно до п. 1.2.4 кредитного договору, орієнтована реальна річна процентна ставка 27,84% річних. Пунктом 1.4.2 кредитного договору передбачено, що Кредит надається шляхом зарахування [PERSON] коштів на поточний рахунок позичальника зазначений у п. 1.4.1. цього договору. Відповідно до п. 4.1 кредитного договору, кредит, одержаний позичальником за договором повертається щомісячно згідно встановленого графіку ануїтетних платежів, зазначеними в ньому рівними частинами (ануїтетний платіж), кожна з яких включає в себе заборгованість за сумою кредиту та процентами за його користування, розрахованими за весь строк користування кредитом, але не пізніше 10 (десятого) числа кожного місяця, починаючи з 10.03.2020 року. Графік ануїтетних платежів наведений в додатку №1 до даного Договору. При цьому повне повернення кредиту здійснюється позичальником не пізніше дати повернення кредиту, зазначеної у п. 1.1.5 Договору (22.02.2030 р.). Згідно п. 3.1. та п. 3.2 кредитного договору, банк щомісяця за період з першого числа по останнє число (включно) місяця нараховує проценти за Кредитом, виходячи із встановленої в п. 1.2.1 цього договору процентної ставки та фактичної суми наданого кредиту за фактичний строк користування наданим кредитом (метод «факт/факт»), кількість днів у році зазначається фактична 365/366. При нарахуванні процентів дата надання кредиту враховується, а дата повернення кредиту - ні. Залишок процентів за неповний розрахунковий період сплачується одночасно з погашенням суми Кредиту. Відповідно до п. 1.3.1. кредитного договору, серед іншого, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, сторони передбачили, зокрема, іпотеку нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 8.12 кредитного договору, підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладанням договору банк безоплатно надав йому інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій банку з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту, у вигляді паспорта споживчого кредиту. Відповідно до п. 8.13 Кредитного договору, підписанням цього договору позичальник підтверджує, що банк до укладення цього договору надав йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом пояяснення інформації, зазначеної в частині другій та третій ст.9 Закону України «Про кредитування», істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для Позичальника, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за цим договором. Також, при вирішенні спору суд враховує, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 24.06.2022 року (справа №707/206/22) задоволено позов АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» до [PERSON] , [PERSON] , ПП «ФІШ.КА», товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИСТАНЬ-17», ТОВ «КОМПАНІЯ ВЕСТА» про стягнення заборгованості. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь акціонерного товариства «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ та ЗАОЩАДЖЕНЬ» прострочену заборгованість за Договором про споживчий кредит № РР/22/167 від 25.02.2020 р. станом на 10.01.2022 р. у розмірі 4 315 169,77 грн, що включає в себе: прострочену заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 3 497 363,50 грн; прострочену заборгованість за процентами в розмірі 800 117,94 грн; інфляційні витрати за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в розмірі 842,04 грн; 3% річних в розмірі 16 846,29 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON] та приватного підприємства «ФІШ.КА» на користь акціонерного товариства «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ та ЗАОЩАДЖЕНЬ» прострочену заборгованість за Договором про споживчий кредит № РР/22/167 від 25.02.2020 р. станом на 10.01.2022 р. у розмірі 4 315 169,77 грн, що включає в себе: прострочену заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 3 497 363,50 грн; прострочену заборгованість за процентами в розмірі 800 117,94 грн; інфляційні витрати за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в розмірі 842,04 грн; 3% річних в розмірі 16 846,29 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON] та товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИСТАНЬ - 17» на користь акціонерного товариства «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ та ЗАОЩАДЖЕНЬ» прострочену заборгованість за Договором про споживчий кредит № РР/22/167 від 25.02.2020 р. станом на 10.01.2022 р. у розмірі 4 315 169,77 грн., що включає в себе: прострочену заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 3 497 363,50 грн; прострочену заборгованість за процентами в розмірі 800 117,94 грн; інфляційні витрати за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в розмірі 842,04 грн; 3% річних в розмірі 16 846,29 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON] та товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ ВЕСТА» на користь акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» прострочену заборгованість за Договором про споживчий кредит № РР/22/167 від 25.02.2020 р. станом на 10.01.2022 р. у розмірі 4 315 169,77 грн, що включає в себе: прострочену заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 3 497 363,50 грн; прострочену заборгованість за процентами в розмірі 800 117,94 грн; інфляційні витрати за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в розмірі 842,04 грн; 3% річних в розмірі 16 846,29 грн. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , приватного підприємства «ФІШ.КА», товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИСТАНЬ-17», товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ ВЕСТА» на користь акціонерного товариства «БАНК ІНВЕСТИЦІЙ та ЗАОЩАДЖЕНЬ» витрати по сплаті судового збору по 12945 грн. 51 коп. з кожного. Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 25.07.2022 року рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 24.06.2022 року залишено без змін. Укладаючи 25.02.2020 року іпотечний договір, що зареєстрований в реєстрі за №380 посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю., [PERSON] заявив та гарантував те, що: - він діє цілеспрямовано, свідомо і добровільно, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених цим договором, розуміючи значення своїх дій та

Outcome: dismissed