Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи, що шлюб зареєстрований 22 вересня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 135. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначила, що шлюбні відносини фактично припинені, спільно не мешкають і не ведуть сумісне господарство, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, подальше сімейне життя і збереження родини неможливе. Ухвалою судді від 07.04.2023 провадження по справі відкрито та призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження. Позивачка в судові засідання не з`являлася, про час дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. 25.04.2023 від [PERSON] на електронну пошту суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Також у заяві вона зазначила, що позов підтримує повністю і просить задовольнити. Не заперечує проти прийняття рішення у заочному порядку. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`явився по невідомим причинам, хоча належно сповіщався про час і місце розгляду справи шляхом направлення смс-повідомлень, доставка яких підтверджується довідками (а.с. 14, 19). Про слухання справи відповідач повідомлявся шляхом направлення позовних матеріалів з ухвалою про відкриття провадження по справі по пошті за вказаною [PERSON] адресою до м. Лиман, Донецької області, а також смс-повідомленнями. Своїм правом на подання суду будь-яких заяв, клопотань чи пояснень, а так само можливого відзиву проти позову відповідач не скористався, тим самим зайнявши пасивну позицію. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вказане вище, на підставі ч.4 ст. 223 ЦПК України, з письмової згоди позивачки, суд розглядає справу за відсутності належним чином повідомленого відповідача по наявним матеріалам у заочному порядку, про що 25.04.2023 постановлена ухвала. За відсутності учасників справи, фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Перевіривши письмові докази по справі, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~ \~ \~ \~Як встановлено судом, сторони [PERSON] і [PERSON] перебувають у шлюбі з 22 вересня 2012 року, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 135, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 22.09.2012 тим же відділом (а.с.6), мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). На час розгляду справи сторонами не заявлено вимог про наявність майнового спору з приводу спільного подружнього майна та щодо визначення місця проживання дитини і її утримання. \~ \~Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст. ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони припинили шлюбно-сімейні відносини та спільно не мешкають. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку статті 81 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання кожного з них продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше подружнє життя сторін, збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить інтересам кожного з них, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.8 ст. 294 ЦПК України у рішенні про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Враховуючи те, що у позовних матеріалах немає відомостей про бажання позивачки змінити прізвище після реєстрації розірвання шлюбу, суд вважає доцільним залишити їй шлюбне прізвище « [PERSON] ». \~ \~ \~ \~ На підставі викладеного,

Outcome: approved