Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ДП «Селидіввугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка мотивована тим, що з 27.12.2007 року він був працевлаштований на підприємстві ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» та наказом № 133к від 29.09.2022 року його було звільнено з посади гірника очисного забою 5р. дільниці з видобутку вугілля за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору несвоєчасна виплата заробітної плати, з 29.09.2022 року з виплатою вихідної допомоги в розмірі 3х місячного середнього заробітку. На день звільнення сума заборгованості склала 183207,48 грн., яка не виплачена і по теперішній час. 09.12.2022 року позивач звернувся до підприємства х вимогою про здійснення розрахунку, надання пояснень та документів а також вчинення відповідних дій. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 183207 грн. 48 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення, у розмірі не менше 180057 грн. 00 коп. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 21 лютого 2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк позивачу для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 22 лютого 2023 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами справи без виклику сторін. Від представника відповідача надійшов відзив, в якому зазначено, що заперечує проти позовних вимог зазначив, що [PERSON] працював на ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» з 27.12.2007 року спочатку в якості учня гірника очисного вибою на дільниці по видобутку вугілля №7, потім підземним гірником очисного вибою на час виробничої практики, з 04.04.2008 року переведений підземним гірником очисного вибою з повним робочим днем у шахті постійно. 29.09.2022 року згідно до наказу № 133к позивача було звільнено за ст. 38 ч. 3 КЗпП України (власне бажання у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору несвоєчасна виплата заробітної плати) з виплатою вихідної допомоги з 29.09.2022 року. Згідно до табеля обліку використання робочого часу по дільниці №7 за вересень 2022 року позивач у день звільнення 29.09.2022 року не працював, більш того з 13.09.2022 по 29.09.2022 був відсутній на роботі з нез`ясованих причин, тобто в день звільнення позивач не працював (не виконував свої трудові обов`язки, таким чином в даному випадку має застосовуватись норма статті 116 КЗпП України, в тій частині, яка наголошує, що якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. За таких обставин позовна вимога в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 180057 є безпідставною та не підлягає задоволенню. Також було зазначено, що причиною неможливості своєчасно та в повному обсязі провести розрахунок з позивачем стало важке матеріальне становище, а після 24 лютого 2022 року військова агресія Російської Федерації проти України. Підприємство знаходиться на території, де проводяться активні бойові дії, та з метою забезпечення безпеки життя і здоров`я працівники вимушені евакуюватися в більш небезпечні місця як на території держави так і за її межами, зменшився обсяг видобутку вугілля, часті перебої з електропостачанням через руйнування енергетичної інфраструктури країною-агресором, на підставі чого у підприємства відсутні кошти та можливість виконувати свої зобов`язання, у тому числі, з виплати заробітної плати та інших виплат своїм працівникам, станом на день підготовки відзиву сума заборгованості по заробітній платі перед позивачем складає 183207,48 грн. Окрім того відповідач зазначив, що позивача було звільнено з шахти 29.09.2022 року, отже здійснення розрахунку середнього заробітку починається з наступного дня після звільнення з 30.09.2022 року, а також надаючи оцінку встановленого розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідач зазначає, що вони є непропорційними та неспівмірними вказаної суми та має надкомпенсаційний характер відповідальності роботодавця, в порівнянні із орієнтованим розміром майнових втрат позивача, в призмі недоотриманої ним при звільненні заробітної плати. на підставі зазначеного просить суд при винесенні рішення врахувати військовий стан у державі і перебування підприємства в районі ведення бойових дій та відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.09.2022 року по день ухвалення судового рішення у сумі 180057 грн. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Положеннями ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N942527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності. У відповідності до відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб, сформованої засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України 16.11.2022 року, за записом № 5 здійсненого 01.01.2008 року [PERSON] призначено на роботу на ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугвілля», та за записом № 6 від 29.09.2022 року [PERSON] завершено роботи на посаді «Гірник очисного забою 171» відповідно до ст. 38 КЗпПУ (поважні причини) згідно до наказу № 133к від 29.09.2022 року. Відповідно до наказу ВП «Шахта 1/3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» від 02.01.2008 року № 2-к [PERSON] т. № 759 прийнято на шахту 1/3 Новогродівська учнем гірничого робітника очисного забою з год. тарифною ставкою 8,15 грн. з 27.12.2007 року та направлено для проходження виробничої практики на дільницю по видобутку вугілля № 7 до 19.04.2008 р. Згідно до наказу ВП «Шахта 1/3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» від 06.03.2008 року № 41-к [PERSON] т. № 759 учня гірничого робітника очисного забою дільниці по видобутку вугілля № 7 переведено гірничим робітником очисного забою 4 р. з 05.03.2008 року на час виробничої практики по 19.04.2008 року. У відповідності до наказу ВП «Шахта 1/3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» від 04.04.2008 року № 58-к [PERSON] т. № 759 гірничого робітника очисного забою 4р. переведено стажером гірничого майстра на дільниці по видобутку вугілля для проходження виробничої практики з 04.04.2008 року по 20.04.2008 року. Відповідно до наказу ВП «Шахта 1/3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» від 27.04.2008 року № 69-к [PERSON] т.№ 759 стажера гірничого майстра підземного дільниці по видобутку вугілля №7 переведено постійного з його згоди відповідно ст. 32 КЗпП України гірником очисного забою 4р. з 21.04.2008 року на дільниці по видобутку вугілля №7 після закінчення виробничої практики. Згідно до наказу ВП «Шахта 1/3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» від 06.10.2008 року № 174-К [PERSON] т. №759 гірника очисного забою 4р. дільниці по видобутку вугілля №7 переведено постійно з повним робочим днем в шахті гірником очисного забою 5р. дільниці №7 з 06.10.2008 року відповідно ст. 32 КЗпП України. 21 вересня 2022 року [PERSON] направив до ВП «Шахта 1/3 «Новогродівська» заяву про звільнення за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України з зв`язку порушенням підприємством законодавства України про працю та умов колективного договору, а саме систематичного порушення строків виплати заробітної плати. також просив нарахувати індексацію на заробітну плату та компенсацію за несвоєчасну її виплату відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», нарахувати грошову компенсацію за дні невикористаних основних відпусток згідно до Закону України «Про відпустки», а також просив провести остаточний розрахунок в строки передбачені ст. 116 КЗпП України, в тому числі згідно із ст. 44 КЗпП України, здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного заробітку. Просив також видати завірену копію наказу про звільнення, дату звільнення вважати з 21.09.2022 року. Відповідно до наказу ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» від 29.09.2022 року № 133к [PERSON] (т. № 759) гірника очисного забою 5р. дільниці з видобутку вугілля №7 звільнено за ст. 38 ч. 3 КЗпП України (власне бажання, у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору, - несвоєчасна виплата заробітної плати) з 29.09.2022 р. з виплатою вихідної допомоги в розмірі 3х місячного середнього заробітку. 09.12.2022 року [PERSON] надіслав до ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» вимогу про здійснення розрахунку, надання пояснень та документів, а також вчинення відповідних дій. Згідно довідки ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» від 02.02.2023 року №08/02р вбачається, що [PERSON] працював гірничим робітником очисного забою підземним дільниці №7 ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» звільнений 29.09.2022 року у зв`язку з невиплатою заробітної плати. На час звільнення 29.09.2022 року нарахована заробітна плата 1803,56 грн., компенсація за невикористану відпустку при звільненні 38171,41 грн., допомога у зв`язку з невиплатою заробітної плати 118837,62 грн. Сума заборгованості усього: 183207,48 грн. Відповідно до довідки ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» від 02.02.2023 року №09/02р вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 1800,57 грн., середньомісячний заробіток складає 39612,54 грн. У відповідності до табелю обліку використання робочого часу по дільниці №7 у вересні 2022 року [PERSON] , т. № 759, у день звільнення, а саме 29.09.2022 року не явився на роботу з нез`ясованих причин, тобто в день звільнення позивач не працював. Листом від 13.02.2023 року № 01-66 ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» на вимогу від 09.12.2022 року (отриману 12.12.2022 року) про здійснення розрахунку, надання пояснень та документів, а також вчинення відповідних дій повідомило, що він працював у ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» гірничим робітником очисного забою підземним дільниці № 7, 29.09.2022 року на підставі наказу № 133 було звільнено за ст. 38 ч. 3 КЗпП України (власне бажання, у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору несвоєчасна виплата заробітної плати) з 29.09.2022 року з виплатою вихідної допомоги в розмірі 3х місячного середнього заробітку. Згідно довідки про нараховану та сплачену заробітну плату на час звільнення 29.09.2022 року була нарахована заробітна плата 1803,56 грн., компенсація за невикористану відпустку при звільненні 38171,41 грн., допомога у зв`язку з невиплатою заробітної плати 118\~837,62 грн. відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємством здійснюється в першочерговому порядку, проте станом на 01.02.2023 року заборгованість по заробітній платі за період з червня 2022 року по вересень 2022 року усього складає 183207,48 грн, при надходженні коштів, заборгованість буде погашено. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно довідки № 08/02р від 02.02.2023 року, виданої ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля», а також листа ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» від 13.02.2023 року №01-66 станом на 01.02.2023 року наявна заборгованість підприємства перед [PERSON] у сумі 183207,48 грн. Крім того, суд звертає увагу, що згідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Приписами пункту 1 розділу ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтею 233 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 22 травня 2020 р. до 31 липня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р.\~№ 211\~«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 1 серпня до 19 грудня 2020 р. на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р.\~№ 211\~«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 20 травня 2020 р.\~№ 392\~«Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». У відповідності до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р.\~№ 211\~«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 р.\~№ 392\~«Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Враховуючи те, що на час звільнення позивача на території України було встановлено карантин, який триває по теперішній час, таким чином строки звернення до суду з позовною заявою про стягнення сум, належних працівникові при звільненні були продовженні та строк звернення до суду позивачем про стягнення належних йому сум при звільненні пропущено не було. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги стосовно стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню у розмірі 183207,48 грн. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд встановив до наступне. Позивач в позовній заяві зазначив розрахунок середнього заробітку з моменту звільнення, а саме з 29 вересня 2022 року до 19 лютого 2023 року, що складає 100 робочих днів, вважає, що стягненню підлягає сума середнього заробітку 180057,00 грн. (100 х 1800,57 грн.) та з цього розрахунку просить стягнути середній заробіток по день ухвалення рішення суду, у розмірі 180057,00 грн. Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день винесення рішення визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. за № 100 (далі Порядок). Так, абзацом 3 п. 2 р. ІІ даного Порядку встановлено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випаду, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки № 09/02р виданої ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» 02 лютого 2023 року, середньоденна заробітна плата [PERSON] згідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08.02.1995 року складає 1800 грн. 57 коп. Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день винесення рішення визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. за № 100 (далі Порядок). Так, абзацом 3 п. 2 р. ІІ даного Порядку встановлено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випаду, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29 липня 1993 року № 58, де прямо зазначається, що «днем звільнення вважається останній день роботи». Тобто, день звільнення\~ [PERSON] це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. Як вбачається з табелю обліку робочого часу по дільниці №7 за вересень 2022 року, [PERSON] в день звільнення не працював з нез`ясованих причин, тобто в день звільнення позивач фактично не працював. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся із вимогою про здійснення розрахунку із заробітної плати згідно до вимоги від 09.12.2022року, яка була отримана ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» 12.12.2022 року про що зазначено у листі ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» від 13.02.2023 року №01-66. Отже, оскільки останнім днем роботи\~ [PERSON] був «29.09.2022 року», в який позивач не працював, а з вимогою про здійснення розрахунку звернувся 09.12.2022 року, яка була отримана відповідачем 12.12.2022 року, тому суд вважає необхідним здійснити розрахунок середнього заробітку з наступного дня після отримання вимоги про здійснення розрахунку, тобто з 13.12.2022 року. В свою\~чергу,\~відповідно до\~приписів статті\~117\~КЗпП України\~встановлено,\~що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. За змістом наведеної правової норми, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі його непроведення до розгляду справи - по день ухвалення рішення (але не більш як за шість місяців), якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Отже, гранична кількість днів шестимісячного строку за який роботодавець повинен виплатити працівникові середній заробіток за час вимушеного прогулу не повинна перевищувати 12.06.2023 року. Так станом на 01 лютого 2023 року згідно до довідки № 08/02р від 02.02.2023 року, виданої ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» про нараховану та сплачену заробітну плату у підприємства перед [PERSON] наявна заборгованість із заробітної плати у розмірі 183207 грн. 48 коп. Таким чином, не проведення повного розрахунку з позивачем при звільненні є наслідком відповідно до статті 117 КЗпП України покладення на відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній розмір заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні, починаючи з 13.12.2022 року (наступного дня після звільнення) по 09.05.2023 (день ухвалення рішення). Згідно листа № 47-03/520 від 12.08.2021 Міністерства економіки України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік», з урахуванням ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу» та введенням воєнного стану із 24 лютого 2022 року згідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», кількість робочих днів позивача з 13.12.2022 року (наступний день пред`явлення вимоги про розрахунок) по 05.05.2023 року (день ухвалення судового рішення) складає 105 робочих днів, а саме: грудень 2022 14 днів, січень 2023 22 днів, лютий 2023 20 днів, березень 2023 22 днів, квітень 2023 20 днів, травень 7 днів. Таким чином сума компенсації за час затримки розрахунку складає 189059 грн. 85 коп. з розрахунку 1800 грн. 57 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 105 (кількість робочих днів з наступного дня після пред`явлення вимоги). Так, зі змісту позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення, але не менше 180057 грн. 00 коп. Разом із тим нарахована сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 189059,85 грн., не є співмірною з заборгованістю відповідача по заробітній платі. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, викладено висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. З урахуванням фактичних обставин справи, розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати позивачу при звільненні всіх належних сум, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, дій позивача та відповідача у спірних правовідносинах, з урахуванням наведених висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування правил статті 117 КЗпП України, суд вважає справедливим, пропорційним (співмірними) і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 183207 грн. 48 коп.. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 183207 грн. 48 коп. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 263 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, та слід стягнути з відповідача заборгованість по сумам, які підлягали виплаті позивачу на час його звільнення у загальному розмірі 183207 грн. 48 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 183 207 грн. 48 коп. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплат заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. За вимогою про стягнення заборгованості по заробітній плати позивачем було заявлено вимогу у розмірі 183207,48 грн. та за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення що дорівнює 189059,58 грн., та приймаючи до уваги вимоги ст. 4 Закону України «Про судовий збір», сума судового збору, яка підлягає сплаті за вимогою про стягнення заборгованості сума судового збору становила би 1832,07 грн. та за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку сума судового збору становила би 1890,59 грн. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, а також враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору у відповідності до положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», за вимогою про стягнення заробітної плати, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 1832,07 грн. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на 96,9 %, а також враховуючи, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1800,57 грн., таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1831,99 грн. При поданні позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1800,57 грн., недоплачена сума судового збору складає 31,42 грн., таким чином на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1800,57 грн., а іншу частину у сумі 31,42 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial