Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

28.07.2022 р. [PERSON] звернувся до суду із вимогами до відповідача, з урахуванням заяви від 06.04.2023 р. просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» 415 740,64 грн середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 15.07.2021 р. по 29.03.2023 р. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовуються тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2021 р. у справі № 757/72/21-ц задоволені його позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, втім рішення щодо поновлення його на роботі на посаді заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» не виконане. Ухвалою суду від 02.08.2022 р. відкрито провадження у справі. Відповідачем Акціонерного товариства «Українська залізниця» відзив на позовну заяву не подано. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до статті 280 ЦПК України, та, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно норм статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі статтею 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Основні засади судочинства, установлені частиною другою статті 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до статті 8 Основного Закону, і означена норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина. Такі конституційні положення кореспондуються із положеннями статтей 2, 4 ЦПК України, статті 5-1 КЗпП України, статті 15 ЦК України. За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею першою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду. Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права. Встановлено, що протягом січня 2021 р.-вересня 2022 р. в провадженні Печерського районного суду м. Києва знаходилась цивільна справа № 757/72/22-ц за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2021 р., що набрало законної сили, позов [PERSON] задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 07.12.2020 р. № 362/ос «Про припинення трудового договору (контракту)» з [PERSON] , останнього поновлено на посаді заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця», на його користь стягнуто 329 235,60 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, витрати на професійну правничу допомогу; рішення суду в частині поновлення на роботі допущеного до негайного виконання. Постановою Київського апеляційного суду від 28.09.2022 р. змінено рішення Печерського районного суду м. Києва від 14.12.2021 р., доповнено резолютивну частину рішення наступним реченням: «Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в частині гонорару (винагороди) за позитивний результат у справі в розмірі 5 000,00 грн».При прийнятті рішення суд вважав встановленим, що [PERSON] до 07.12.2020 р. працював на посаді заступника начальника виробничого структурного підрозділу «Попаснянське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Так, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов`язковості з моменту проголошення. Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. З метою усунення недоліків при розгляду трудових спорів Пленум Верховного Суду України у абзаці 3 пункту 32 Постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» дав судам такі роз`яснення: у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з невиконанням рішення про поновлення на роботі, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з роботодавця при поновленні працівника на роботі, за своєю правовою природою є різновидом заробітної плати та при пред`явлені позовів про його стягнення не застосовується позовна давність, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19). Із постанови слідує, що висновок щодо правової природи середнього заробітку за час вимушеного прогулу, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України, узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 26.10.2016 р. у справі № 362/7105/15-ц, Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постановах від 12.02.2020 р. у справі № 620/3884/18, від 05.09.2019 р. у справі № 813/1247/17, від 30.10.2018 р. у справі № 826/12721/17, від яких Велика Палата Верховного Суду не відійшла. Велика Палата Верховного Суду на обґрунтування такого висновку послалась на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статті 1, 12 Закону № 108/95-ВР та пункт 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 р. № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за № 114/8713. Тлумачення Великою Палатою Верховного Суду факту здійснення виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу за рахунок фонду оплати праці як доказ правової природи цих виплат у формі заробітної плати відповідає, як змісту зазначених Законів так і меті цих виплат. При незаконному звільненні працівника спір виникає щодо оплати вимушеного прогулу, що є способом компенсації роботодавцем втрат, які зазнав працівник за наслідками неправомірної поведінки роботодавця. У цьому випадку роботодавець компенсує працівникові втрати, заподіяні у зв`язку з: незаконним звільненням або незаконним відстороненням від роботи; незаконним переведенням на іншу роботу або неправильним чи не відповідним чинному законодавству формулюванням причини звільнення в трудовій книжці, що перешкоджає працевлаштуванню працівника; затримкою видачі трудової книжки при звільненні; затримкою виконання рішення про поновлення на роботі працівника тощо. Такі втрати пов`язані з неотриманням працівником доходу, який він міг би отримати, якби роботодавець діяв законно, тобто неотримання доходу робить автоматично такі виплати заробітною платою як способом оплати виконаної роботи. У зв`язку з цим законодавцем визначена й міра відповідальності роботодавця у порівнянні з середнім заробітком, який розраховується з грошових виплат, які отримав працівник під час виконання своїх трудових функцій (Положення № 100). Таким чином, на підставі зазначених норм законів та нормативних актів, що складають структуру законодавства про працю, слід дійти висновку, що виплата роботодавцем працівнику середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є формою заробітної плати за порушення трудових прав, а визначення розміру такої виплати, виходячи із середнього заробітку працівника за два попередні місяці перед звільненням, у відповідності до Положення № 100 за весь період вимушеного прогулу з розрахунку за робочій день. Один середньоденний заробіток є базою такої заробітною платою працівника. Відповідно, середній заробіток за час вимушеного прогулу відноситься до державних гарантій, про які йдеться у Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. № 8-рп-2013 у справі № 1-13/2013, та відновлення прав, які не обмежується строком звернення до суду. Разом з тим, визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як міри відповідальності роботодавця не свідчить про те, що з цих сум не здійснюються відрахування, передбачені законодавством. Поновлення на роботі як спосіб захисту трудових прав працівника передбачає, що строк роботи працівника, за який ним не виконувались трудові обов`язки, відновлюється, оскільки працівник поновлюється на посаді з дати звільнення і цей період зараховується йому до трудового стажу. Велика Палата Верховного Суду у зазначеній справі зробила висновок, що спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України. Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи, що в рішенні суду від 14.12.2021 р. у справі № 757/72/21-ц розраховано розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] у сумі 1 291,12 грн, то розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення з 15.07.2021 р. по 29.03.2023 р. складає 415 740,64 грн, або 322 х 1 291,12. У зв`язку із задоволенням позову, судові витрати у виді судового збору в розмірі 4 157,00 грн відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved