Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням мотивуючи свої вимоги тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області Селявіною С.В. 14.08.2010, на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . У даному будинку зареєстрований її колишній чоловік - відповідач у справі [PERSON] , який з 2015 у спірному будинку не проживає, добровільно залишив вищезазначений будинок, забрав речі, фактично вони розірвали сімейні стосунки, поділили майно та розірвали шлюб. Разом з тим, реєстрація відповідача у спірному будинку перешкоджає їй користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки відповідач не приймає участі в утриманні будинку, не сплачує за комунальні послуги, хоча на нього нараховується оплата комунальних послуг, його доходи враховуються при призначенні субсидії. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Цехотська Т.В. підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач отримав копію позовної заяви з додатками, про час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено у встановленому законом порядку, що підтверджується повідомленням «Укрпошти», про вручення йому судової повістки, проте відзиву на позов до суду не подав. Вислухавши пояснення представника позивача, свідків: [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, інвентаризаційну справи на житловий будинок [ADDRESS] , суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області Селявіною С.В. 14.08.2010, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1344, позивачці [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.20,21,24). Згідно зазначеного вище договору, купівля-продаж вказаного житлового будинку була вчинена за письмовою згодою чоловіка - [PERSON] , яка була викладена окремим документом, посвідчена Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 14.08.2010 за реєстровим № 3-1343 та витребувана ухвалою суду від 07.03.2023. У згоді подружжя на купівлю житлового будинку з земельною ділянкою від 14.08.2010, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , що проживає в с. Маринівка Доманівського району Миколаївської області, дає згоду своїй дружині [PERSON] , [INFO] , яка мешкає в [ADDRESS] , на купівлю житлового будинку [ADDRESS] з земельною ділянкою, площею 0,0999 га, переданою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] , за 45000 грн., за їх спільні кошти. При цьому стверджує, що договір купівлі-продажу, з текстом якого він ознайомлений, укладається його дружиною в інтересах сім`ї і на умовах, які вони попередньо обговорили, вважають вигідними для них, і укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (а.с.36). Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 09.09.2015, шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано (а.с.16). Відповідач зареєстрований у спірному будинку з 02.02.2012, а позивачка з 10.10.2015. З 2015 відповідач у спірному будинку не проживає, зі слів представника позивачки, добровільно залишив вищезазначений будинок, забрав речі. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знає позивачку з 2013, вони були сусідами і дружили сім`ями. Їй відомо, що позивачка і відповідач розлучились, після розлучення, в грудні 2014, відповідач добровільно залишив будинок [ADDRESS] і ні на що не претендував. На даний час позивачка перебуває у цивільному шлюбі з іншим чоловіком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що відповідач з 2015 року у будинку по [ADDRESS] не проживає, виїхав до с. Маринівка до своїх батьків, а позивачка вже 4 місяці проживає в цьому будинку з іншим чоловіком. Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] посилалася на те, що її колишній чоловік - відповідач у справі [PERSON] , який зареєстрований у спірному будинку, з 2015 не проживає у ньому, що, на її думку, відповідно до положень статті 405 ЦК України є підставою для втрати права його користування цим житлом. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Як встановлено судом, спірний житловий будинок [ADDRESS] , було придбано позивачкою і відповідачем як подружжям, в інтересах сім`ї і на умовах, які вони попередньо обговорили, вважають вигідними для них і укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню, за спільні кошти подружжя. Переконливих доказів іншому позивачкою та її представником не надано. Тобто, спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю як позивачки, так і відповідача. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Відповідач не втратив право власності на вказану квартиру в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Доказів, які б свідчили про припинення права власності [PERSON] на належну йому частку в спірному майні, в розумінні статей 346, 365 ЦК України, суду не надано, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не поширюються на спірні правовідносини. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18. Посилання позивачки на те, що через реєстрацію у будинку відповідача за нього нараховується оплата комунальних послуг, його доходи враховуються при призначенні субсидії, не дає законних підстав для задоволення позову. Також не заслуговують на увагу й твердження представника позивачки про встановлення щодо відповідача сервітуту, адже сервітут - це право користування чужим майном. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Отже, позивачка не позбавлена права на звернення до суду за захистом її прав як співвласника житла у випадку їх порушення іншими співвласниками, зокрема, у разі їх відмови нести тягар утримання спільного майна. В силу ст.141 ЦПК України, в зв`язку із відмовою у задоволенні позову, понесені позивачкою витрати по сплаті судового збору, слід покласти на позивачку

Outcome: dismissed