Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Перша київська державна нотаріальна контора Кароєва-Яремчук Тетяна Михайлівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деделюк Світлана Юріївна, [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, визнання частки в спільній сумісній власності, визнання права власності в порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння. У своїй позовній заяві з урахуванням уточненої заяви просила суд: 1) Визнати договір дарування 1/12 квартири загальною площею 119.3 кв. м.. жилою площею 65,4 кв.м.. яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] , серія та номер 6162, виданий 24.07.2020 р. нотаріусом Василенко Олегом Анатолійовичем, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - недійсним. 2) Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/12 квартири за адресою: [ADDRESS] , здійснену 24.07.2020 року рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. на підставі договору дарування від 24.07.2020 року №6162. 3) Витребувати на користь [PERSON] з володіння [PERSON] нерухоме майно - 1/12 частки квартири загальною площею 119,3 кв. м. жилою площею 65,4 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 4) Визначити частку померлої [PERSON] , дата смерті [INFO] , у праві спільної сумісної власності на квартиру, загальною площею 119.3 кв. м. жилою площею 65,4 кв. м.. яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] в розмірі 1/4 частки. 5) Визначити за [PERSON] право власності на 1/12 частки квартири, загальною площею 119.3 кв. м. жилою площею 65,4 кв. м.. яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . 6) Визнати частку померлої [PERSON] , дата смерті [INFO] , у праві спільної сумісної власності на автомобіль КІА MAGENTIS, 1997 см3. 2008 р.в., куз. [NUMBER] , зареєстрований 03.12.2008 р. в розмірі 1/2 частки. 7) Визнати за [PERSON] право власності на 1/6 автомобіля КІА MAGENTIS, 1997 см3, 2008 р.в., куз. [NUMBER] , зареєстрований 03.12.2008 р. в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Обґрунтувала свої позовні вимоги тим, що [INFO] померла [PERSON] - мати [PERSON] . Нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, Кароєвої-Яремчук т.М. було відкрито спадкову справу після смерті [PERSON] за № 517/2020. Позивач звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. До своєї смерті [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] . Відповідно до листів Т.М. Кароєвої-Яремчук , нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори від 18.09.2020 р. № 6610/02-14, № 6611/02-14, № 6612/02-14 Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Не зважаючи на обізнаність про наявність спадкової справи та заявлені права на спадщину, [PERSON] здійснив відчуження квартири, яка була придбана в період шлюбу, розпорядившись не лише своєю часткою в квартирі, а й часткою, яка належала за життя його померлій дружині. Таким чином, на переконання позивачки, [PERSON] порушив право позивача як спадкоємця прав та обов?язків [PERSON] здійснити право на спадкування частки квартири та одержати свідоцтва на право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] . Ухвалою суду від 15 березня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження Ухвалою суду від 31 серпня 2021 року було витребувано докази у справі. 18 травня 2021 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про усунення від права на спадкування. Ухвалою суду від 07 жовтня 2021 року зустрічну позовну заяву було прийнято до спільного розгляду. 12 жовтня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на первісну позовну заяву, відповідно до змісту якого [PERSON] заперечував щодо задоволення позовних вимог. 26 жовтня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до змісту якого [PERSON] заперечувала щодо задоволення позовних вимог. 09 листопада 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. 16 листопада 2021 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. 25 січня 2022 року на адресу суду надійшли витребувані документи від приватного нотаріуса КМНО Деделюк С.Ю. 07 лютого 2022 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення у справі від [PERSON] у вигляді пояснень щодо заперечень на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. 21 квітня 2022 року на адресу суду надійшли витребувані документи від ГУ ДПС у м. Києві. 07 вересня 2022 року на адресу суду надійшла уточнена зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про усунення від права на спадкування. Ухвалою суду від 08 вересня 2022 року було витребувано докази у справі. Ухвалою суду від 08 вересня 2022 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] . 25 жовтня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. Ухвалою суду від 29 листопада 2022 року було витребувано докази у справі. 20 грудня 2022 року на адресу суду надійшли витребувані документи від Першої київської державної нотаріальної контори. 26 грудня 2022 року на адресу суду надійшли витребувані документи від ДНУ «НПЦ ПКМ». Ухвалою суду від 28 лютого 2023 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. 08 лютого 2023 року на адресу надійшли витребувані документи від Відділу обслуговування громадян №10 (сервісний центр) ГУ ПФУ у м. Києві. [PERSON] разом зі своїм представником у судовому засіданні позовні вимоги первісної позовної заяви підтримали, просили задовольнити. Щодо задоволення позовних вимог зустрічної позовної заяви заперечували у повному обсязі. [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення вимог первісної позовної заяви заперечував, просив відмовити. Вимоги зустрічної позовної заяви підтримав, та просив задовольнити позов. [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення вимог первісної позовної заяви заперечувала, просила відмовити. Інші сторони у судове засідання не прибула, повідомлені судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчого судового засідання. Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, 2003 року, законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права, крім того, у судовій практиці застосовується постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та іншими нормативно-правовими актами. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16.03.2020 р., виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) серія [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про народження від 11.10.1961 року серії [NUMBER] Позивачка є дочкою [PERSON] . Нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, Кароєвої-Яремчук Т.М. було відкрито спадкову справу після смерті [PERSON] за № 517/2020. Позивач звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. До своєї смерті [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] . Факт укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 29.1 1.1992 року серії [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належало майно: 1) 1/2 Квартири, загальною площею 119,3 кв. м., жилою площею 65,4 кв. м.. яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 03.04.2001 р. серія [NUMBER] . 2) Автомобіль KIA MAGENTIS, 1997 см3, 2008 р.в., куз. [NUMBER] , зареєстрований 03.12.2008 р., що підтверджується відповіддю Головного сервісного центру МВС від 10.09.2020 р. № 31/1145аз на адвокатський запит. 3) Грошові вклади на банківських рахунках. Позивачка звернулась до нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори, Кароєвої-Яремчук Т.М. з заявою про видачу на її ім?я, як спадкоємця першої черги за законом після смерті [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, яка складається з 1/8 квартири загальною площею 119.3 кв. м. жилою площею 65. 4 кв. м., яка находиться за адресою: [ADDRESS] та 1/4 автомобіля KIA MAGENTIS, 1997 см3, 2008 р.в.. куз. [NUMBER] , зареєстрованого 03.12.2008 р.. а також на 1/4 грошових вкладів, які знаходяться на банківських рахунках [PERSON] . Відповідно до листа Т.М. Кароєвої-Яремчук , нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори від 18.09.2020 р. № 6610/02-14 Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку спірної квартири. Відповідно до листа Т.М. Кароєвої-Яремчук , нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори від 18.09.2020 р. № 6611/02-14 Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку спірного автомобіля. Відповідно до листа Т.М. Кароєвої-Яремчук , нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори від 18.09.2020 р. № 6612/02-14 Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину грошових вкладів, які знаходяться на банківських рахунках [PERSON] 24 липня 2020 р. Відповідачем було подаровано спірну квартиру на користь [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер 6162. виданий 24.07.2020 р. нотаріусом Василенко Олегом Анатолійовичем, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 223911602. 01 грудня 2020 року квартира за адресою: [ADDRESS] перейшла у приватну власність [PERSON] (сестра [PERSON] ) згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер 1326, виданий 01.12.2020, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деделюк Світлана Юріївна. Щодо позовних вимог первісної позовної заяви, суд дійшов наступних висновків. Як вже було зазначено по тексту рішення, спірне майно було набуто [PERSON] та [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ. набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України, об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. З урахуванням викладеного, суд констатує, що частка померлої [PERSON] , дата смерті [INFO] , у праві спільної сумісної власності на квартиру, загальною площею 119.3 кв. м. жилою площею 65,4 кв. м.. яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] була в розмірі 1/4 частки. Також частка померлої [PERSON] , дата смерті [INFO] , у праві спільної сумісної власності на автомобіль КІА MAGENTIS, 1997 см3. 2008 р.в., куз. [NUMBER] , зареєстрований 03.12.2008 р. була в розмірі 1/2 частки. Виходячи зі складу спадкоємців, а саме: 1) чоловік [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; 2) дочка [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; 3) був її син [PERSON] , але у зв?язку з його смертю [INFO] згідно зі статтею 1276 Цивільного кодексу України спадщина переходить до його спадкоємця за законом - дружини [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що між спадкоємцями першої черги за законом відсутня письмова угода щодо зміни часток спадкової маси, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання за [PERSON] право власності на 1/12 частки квартири, загальною площею 119.3 кв. м. жилою площею 65,4 кв. м.. яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , а також права власності на 1/6 автомобіля КІА MAGENTIS, 1997 см3, 2008 р.в., куз. [NUMBER] , зареєстрований 03.12.2008 р. в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки не спростовуються матеріали справи. Позаяк цього, в даному випадку також суд звертає увагу на те, позивачка у встановлений шестимісячний строк звернулась до нотаріуса за спадщиною. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов?язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно частини першої статті 1266 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Стаття 1267 ЦК України визначає, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб?єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те. що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов?язки що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов?язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, після смерті [PERSON] частка спірної квартири, автомобіля, та грошових коштів на рахунках у банках увійшла у спадкову масу. З цих підстав [PERSON] також належало право спільної власності на частку спірної квартири, автомобіля та грошових коштів, як об?єкту права спільної сумісної власності подружжя, якою вона мала право розпоряджатися на власний розсуд. Під час розгляду справи було встановлено, а також наведене не було спростовано сторонами, що 24 липня 2020 р. Відповідачем було подаровано спірну квартиру на користь [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер 6162. виданий 24.07.2020 р. нотаріусом Василенко Олегом Анатолійовичем, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 223911602. Суд звертає увагу, що вказаний правочин було вчинено раніше, аніж сплив шестимісячний строк для прийняття спадщини всіма спадкоємцями після смерті [PERSON] . Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов?язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Позаяк цього, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, підставою недійсності вищевказаного договору дарування є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Вищезазначене підтверджується судовою практикою, зокрема, Постановою Верховного Суду від 12.06.2019 р. в справі № 569/5518/15-1. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). З урахуванням обставин, досліджених у судовому засіданні, суд доходить висновку, що не зважаючи на обізнаність про наявність спадкової справи та заявлені права на спадщину, [PERSON] здійснив відчуження квартири, яка була придбана в період шлюбу, розпорядившись не лише своєю часткою в квартирі, а й часткою, яка належала за життя його померлій дружині. У зв`язку з викладеним, суд констатує, що зміст договору дарування квартири, укладений 24.07.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу нотаріусом Василенко Олегом Анатолійовичем, реєстровий номер 6162 не відповідає вимогам ЦК України, оскільки у власності дарувальника перебувала лише 1/2 частка квартири, а тому вона неправомірно відчужила на користь [PERSON] іншу 1/2 частку квартири, власником якої він не був і право на яку їй не належало на момент відчуження, що, в свою чергу, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Таким чином первісний позов у вказаній частині вимог підлягає задоволенню. Скасування державної реєстрацію права власності [PERSON] на 1/12 квартири за адресою: [ADDRESS] , здійснену 24.07.2020 року рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. на підставі договору дарування від 24.07.2020 року №6162, в даному випадку є похідною вимогою, що також підлягає задоволенню. Станом на момент розгляду справи вбачається, що з 01 грудня .2020 року квартира за адресою: [ADDRESS] перейшла у приватну власність [PERSON] (сестра [PERSON] ) згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер 1326, виданий 01.12.2020, видавник: приватний нотаріус Київського міського. нотаріального округу Деделюк Світлана Юріївна. Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Таким чином, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має, і визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018р. у справі № 910/15993/16. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016р. у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018р. у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020р. у справі № 910/1809/18 наведено правовий висновок, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018р. у справі № 338/180/17 звернуто увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Відповідно в постанові Верховного Суду від 14 червня 2022р. (справа № 910/9381/20), зазначено: «…22. Водночас у пунктах 10.10, 10.29, 10.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 викладено такі висновки щодо застосування норм 387, 388 ЦК України у подібних правовідносинах: «Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пунктах 95-99 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц. Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою»…». В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021р. у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що: «… Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших…». Відповідно до п. 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2019р. року по справі № 504/2864/13-ц: «Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14).». Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами 1 і 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у зв`язку з тим, що [PERSON] було набуто у власність спірну квартиру на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя [PERSON] , яка в свою чергу набула право власності на квартиру на підставі договору дарування, який визнано судом недійсним, тому вимога позивачки про витребування майна з чужого володіння підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивачки про припинення реєстрації права власності на нерухоме майно, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, в силу положень ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Щодо вимог зустрічної позовної заяви, суд дійшов наступних висновків. У своїй зустріній позовній заяві [PERSON] просив суд: 1) Визнати особистою приватною власністю 1/2 квартири [ADDRESS] , загальною площею 119,3 кв.м., жилою площею 65,4 кв.м, яка належить мені на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 03 квітня 2001 року серія [NUMBER] . 2) Визнати особистою приватною власністю автомобіль КІА Magentis, кузов [NUMBER] , зареєстрований 03.12.2008 р.д.н.з [NUMBER] . 3) Визнати особистою приватною власністю грошові кошти розміщені на депозитних рахунках на ім`я [PERSON] , а саме: - АТ «Банк Форвард», депозитний вклад 200 тис грн.; - АТ «Банк Альянс», депозитний вклад 198 тис. грн.; - АТ «РВС Банк», депозитний вклад 100 тис. грн.; - АТ «Комерційний банк «Глобус», депозитний вклад 200 тис. грн.; - АТ «Універсал Банк», депозитний вклад 200 тис. грн.; - АБ «Укргазбанк», депозитний вклад 5 500 долл. США. 3) Стягнути з [PERSON] 180 00, 00 (сто вісімдесят тисяч) гривень, отриманих нею як спадкоємицею за спадковою справою № 517/2020, відкритою державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Кароєва-Яремчук Т.М. 01.06.2020р. 4) Усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] у м. Києві. Суд зауважує, що відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Згідно зі ст. 63 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, аналізуючи наведені вище норми суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 16 грудня 2015 року (справи №6-2641цс15) було підтверджено правову позицію щодо незастосування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане в шлюбі. Цією правовою позицією визначено, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначений процесуальний обов`язок кореспондується і з положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами, що майно, яке він просить визнати особистою приватною власністю було придбано за належні йому особисті грошові кошти. Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення спору між сторонами суд не встановив. У зв`язку з вищевикладеним, зустрічні позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині усунення від спадкування. Згідно частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц; від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц; від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Подібний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від: 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц; від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц; від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц; від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц. Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Позбавлення особи права на спадкування - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача. Дослідивши матеріали справи, допитавши ряд свідків судом встановлено, що [PERSON] не було надано жодних документів, що підтверджують обставини, необхідні для усунення від спадкування згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначалося, що безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Безпорадний стан необхідно доводити відповідними записами в медичних документах. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов?язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов?язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов?язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. На спростування того, що [PERSON] ухилялася від обов?язків щодо своєї матері, до суду було надано наступні докази: - копії рекомендацій щодо лікування [PERSON] на 19 аркушах; - копія чеків на придбання ліків [PERSON] на 12 аркушах; - копія накладної Ритуальної служби СКП «Київський крематорій» від 17.03.2020 р. щодо [PERSON] на суму 5400,0 грн.; - копія фіскального чеку №23472 Ритуальної служби СКП «Київський крематорій» від 17.03.2020 р. щодо [PERSON] на суму 2246,30 грн.; - роздруківка транзакцій з картки ПриватБанку [PERSON] на 16 аркушах; - копія аналізу крові [PERSON] від 13.02.2020 р. на 7 аркушах; - копія результатів мікробіологічного дослідження [PERSON] №594 від 07.03.2020 р. Київська міська клінічна лікарня №5; - копія результатів мікробіологічного дослідження [PERSON] №593 від 07.03.2020 р. Київська міська клінічна лікарня №5; - копія довідки про причину смерті [PERSON] . На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю. Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 9 599 (дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 90 копійок стягнути з відповідачів на користь позивача. На підставі ст. 1216, 1217, 1218, 1220, 1228, 1262, 1268 ЦК України, а також Закону України «Про нотаріат», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування», Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,

Outcome: partial