Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

Описова частина. Короткий зміст позовної заяви. Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що після смерті його матері - [PERSON] , яка померла [INFO] залишилося спадкове майно - 1/4 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 20.05.1999 Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради згідно з розпорядженням № Дз-159 від 16.02.1999 на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності зазначена квартира належить: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (Відповідач), [PERSON] . Тобто кожний співвласник має право на 1/4 квартири. Вказане свідоцтво про право власності знаходиться у [PERSON] . Оскільки за життя [PERSON] не було складено заповіту, спадкове майно переходить до спадкоємців за законом, а саме: до [PERSON] , [PERSON] , які є доньками померлої, а також до Позивача - сина померлої, - [PERSON] . [PERSON] спадщину прийняла фактично, у зв`язку з тим, що було зареєстрована разом із померлою матір`ю на день її смерті за однією адресою. Оскільки [PERSON] відмовилася від належної їй частки спадкового майна на користь Позивача, спадкова частка квартири, яка належить Позивачу за законом 1/6. Державним нотаріусом 07.07.2017 винесено постанову про відмову Позивачу - [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті матері, на частку квартири за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного, просить суд визнати за Позивачем право власності на нерухоме майно, а саме на 1/4 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого 20.05.1999 Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради згідно з розпорядженням № Дз-159 від 16.02.1999. Визнати за [PERSON] , [INFO] , в порядку спадкування за законом право власності на майно після смерті [INFO] [PERSON] , а саме на 1/6 частку квартири та визнати за Позивачем право власності на частку спірного нерухомого майна - яка складає у загальному підсумку 5/12 частки вищевказаної квартири. Аргументи учасників справи Представником позивача подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника Позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Уточнену позовну заяву позивача [PERSON] ухвалою суду від 12 квітня 2023 року повернуто без розгляду з підстав порушення порядку її подання . Представником Відповідача подано клопотання про розгляд справи за відсутності сторони відповідача. Відзив Відповідача залишено без розгляду ухвалою суду від 12 квітня 2023 року з підстав порушення порядку його подання . Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини справи, встановлені судом Відповідно до свідоцтва про право власності № Дз-567, виданого 20.05.1999 Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради згідно з розпорядженням № Дз-159 від 16.02.1999 на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності зазначена квартира належить: [PERSON] , [PERSON] (Відповідач), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . (а.с.101, 118) [PERSON] померла [INFO] відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровській області (а.с.11). Отже після смерті [PERSON] залишилась спадкове майно - частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . З дослідженої копії спадкової справи завідної після смерті [PERSON] судом встановлено, що за життя остання не складала заповіт (а.с. 47-68). Також з вказаної вище спадкової справи № 102/2013 встановлено, що 05 квітня 2012 року Позивач звернувся до Третьої криворізької державної нотаріальної контори у Дніпропетровській області з заявою про прийняття спадщини за законом, та на підставі його заяви було заведено спадкову справу за номером № 105/2013 (а.с.48). [PERSON] відмовилася від належної їй частки спадкового майна на користь Позивача (а.с.50 зворот). Відповідно до Довідки №496 від 29.04.2013 року у спірній квартирі [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] 1939 р.н., померла, була зареєстрована з 17.02.1977 року по день смерті [INFO] . На момент смерті останньої у вказаній квартирі були також зареєстровані: [PERSON] 1968 р.н. та [PERSON] 1977 р.н. (а.с.57 зворот). Державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В. 07.07.2017 винесено постанову про відмову Позивачу у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті матері, на частку квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.66 зворот, 67). Мотивувальна частина. Позиція суду та застосовані норми права. Відповідно ст. 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 345 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Згідно з частиною третьою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Приватизація житла здійснюється у порядку, встановленому Законом України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XII). Законом № 2482-XII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Відповідно до статті 1 Закону № 2482-XII приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (пункт 1 статті 2 Закону № 2482-XII). Пунктами 1, 2, 3 статті 8 Закону № 2482-XII визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно з частиною третьою статті 48 ЖК України громадяни, які одержали житло у державному фонді, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Порядок приватизації державного житлового фонду на час виникнення спірних правовідносин також регулювався Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (далі - Положення) (втратив чинність згідно з наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 30). Пунктом 5 Положення (тут і далі - в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. В судовому засіданні встановлено, що Позивачу та Відповідачу на підставі свідоцтва про право власності № Дз-567, виданого 20.05.1999 року Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради згідно з розпорядженням № Дз-159 від 16.02.1999 року на нерухоме майно належить частка у праві спільної сумісної власності на квартири [ADDRESS] (в порядку приватизації). Визначаючи обсяг спадкового майна, що залишилося після смерті спадкодавця суд враховує наступне. Згідно з частинами 1-2 статті 355 ЦПК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з частинами 1 -2 статті 372 ЦПК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності (в порядку приватизації): [PERSON] (померла), [PERSON] (Відповідач), [PERSON] (Позивач), [PERSON] , [PERSON] . (а.с.101, 118) Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). Тобто визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. Однак, у такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах) Суд звертає увагу на те, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Враховуючи, що квартира, частка якої входить до складу спадщини, належить 5 (п"ятьом) особам, та відсутність виділених часток, суд виходячи із засад рівності часток у праві спільній сумісній власності, вважає, що після смерті [PERSON] залишилась спадкове майно - 1/5 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій на праві спільної сумісної власності на підставі розпорядження Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради № Дз-159 від 16.02.1999. Крім того, Позивачу та відповідачу належить по 1/5 частки цієї ж квартири в порядку приватизації. Таким чином, суд має вирішити питання про спадкування 1/5 частки квартири, яка залишилась після смерті [PERSON] . Після смерті матері, Позивач претендує як спадкоємець першої черги на частку спадкового майна - зокрема у спірній квартири, яка має належати йому та на частку, яка має належати [PERSON] у зв"язку з відмовою від своєї частки на користь Позивача. За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до положень статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з положеннями статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). За матеріалами справи встановлено, що спадкоємцями першої черги є діти спадкодавця - Позивач, Відповідач та [PERSON] , яка відмовилася від належної їй частки спадкового майна на користь Позивача. Осіб, які мають право на обов"язкову частку у спадщині на підставі ст. 1241 ЦК України не встановлено. Заповіт не складався. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Відповідач прийняла спадщину в силу частини 3 статті 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, і протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не заявила про відмову від неї Позивач у встановлений строк для прийняття спадщини подав до нотаріуса відповідну заяву, тому з урахуванням частини першої статті 1269 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину. [PERSON] відповідно до статті 1273 ЦК України у встановлений для прийняття спадщини відмовилася від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття на користь Позивача. Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отже і Позивач, і Відповідач є спадкоємцями першої черги (за законом), після [PERSON] , яка померла [INFO] . Як встановлено з матеріалів справи, постановою державного нотаріуса Третьої криворізької державної нотаріальної контори Рикова Т.В. від 07.07.2017 року у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, на підставі того, що у останнього відсутні правовстановлюючі документи на квартиру за адресою: [ADDRESS] . У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. В даному випадку у Позивача немає можливості реалізувати своє право власності на спадкове майно у зв`язку із тим, що виник спір з приводу розміру часток спадкового майна. За даних обставин, у зв`язку з відсутністю у Позивача належних правовстановлюючих документів на спадкове майно, право Позивача на отримання спадщини за законом порушено, а тому повинно бути поновлено. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки суду за результами вирішення спору: Вирішуючи спір по суті та враховуючи викладене вище, 1/5 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі розпорядження Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради № Дз-159 від 16.02.1999 на думку суду мала бути поділена між трьома спадкоємцями першої черги: Позивачем та Відповідачем, а також [PERSON] , та кожен із спадкоємців мав отримати у порядку спадкування за законом по 1/15 частки квартири, належній спадкодавцю. В той же час, донька померлої - [PERSON] , звернулась до нотаріуса із заявою про відмову від своєї частки на користь Позивача. Отже, в порядку спадкування за законом Позивачу має належати 2/15 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі розпорядження Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради № Дз-159 від 16.02.1999, а відповідачу - 1/15. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково в частині визнання за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме на 1/5 частку спірної квартири в порядку приватизації, також впорядку спадкування за законом право власності на майно після смерті [INFO] [PERSON] , а саме на 2/15 частку спірної квартири та у загальному підсумку 1/3 частки нерухомого майна - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . При цьому, Відповідач не позбавлена права оформити свої спадкові права на 1/15 частки квартири в порядку спадкування за законом, та 1/5 частки в порядку приватизації. Частка інших співвласників у праві спільній сумісній власності - [PERSON] та [PERSON] залишаються незмінними, по 1/5 частки в порядку приватизації, а вирішення спадкового спору між Позивачем та Відповідачем жодним чином не порушує їх права, оскільки останні не є спадкоємцями першої черги за законом. Щодо судових витрат Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial