Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

[PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи Комунальне підприємство Благовіщенське міжміське бюро технічної інвентаризації Кіровоградської обласної ради, Побузька селищна рада Голованівського району Кіровоградської області, про визнання недійсним та скасування запису в свідоцтві про право власності на житло та встановлення факту належності правовстановлюючого документа, шляхом направлення заяви поштою 10.12.2022, яка надійшла до суду 13.12.2022. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26 листопада 1993 року, на підставі розпорядження «Побужського нікелевого заводу» № 772 від 26 листопада 1993 року, [PERSON] , було видане свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомості, а саме на квартиру що розташована за адресою: [ADDRESS] . В 1986 році у квартирі, власником якої є позивач, була зареєстрована його співмешканка [PERSON] [INFO] . У [PERSON] вже була донька від першого шлюбу - [PERSON] [INFO] . Також, Позивач та [PERSON] мали спільного сина - [PERSON] , який народився [INFO] та помер [INFO] . [PERSON] померла [INFO] . Під час спільного життя позивача та [PERSON] , заявник зареєстрував останню в своїй квартирі за вказаною адресою, однак сам належним чином право приватної власності на квартиру, шляхом подачі свідоцтва про право власності на квартиру до реєструючих органів не подав. В 2022 році позивач виявив бажання належним чином зареєструвати право власності на квартиру, тому звернувся до Комунального підприємства Благовіщенське міжміське бюро технічної інвентаризації Кіровоградської обласної ради з відповідним свідоцтвом. При зверненні до вказаного підприємства, було виявлено що в свідоцтві міститься рукописний текст в графі належності квартир на праві власності « [PERSON] », крім належного запису про власність квартири Позивачеві. Крім цього в бюро технічної інвентаризації пояснили, що дійсно архівні справи реєстрацій свідоцтв права власності, що видавались Побузьким нікелевим заводом в 1993 році, відповідно до розпоряджень зберігаються у них, та лише вони володіють інформацією про належних власників даного нерухомого майна, а також пояснили що проведення відповідної реєстрації їхнім підприємством права власності є неможливим, в зв`язку з невідповідністю запису про право власності на квартиру « [PERSON] » і з метою встановлення належності правовстановлюючого документу, в усному порядку порекомендували звернутись до суду. З метою підготовки для звернення до суду, представником заявника до КП «Благовіщенське МБТІ» було надіслано адвокатський запит, у відповідь на який отримано інформацію про те, що дійсно право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за архівними даними реєстрових книг КП «БМБТ1» належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане на підставі розпорядження органу приватизації Побузького нікелевого заводу № 772 від 26.11.1993 та вказана інформація актуальна станом на 01.01.2013. Також КП «Благовіщенське МБТІ» на адвокатський запит надало належним чином завірену копію Розпорядження органу приватизації № 772 від 26.11.1993 року, яке і підтверджує заявлені в позові факти. Оскільки на сьогоднішній день для позивача не існує можливості для вирішення питання щодо належності свідоцтва про право власності на квартиру саме йому в позасудовому порядку, він змушений звернутись до суду із заявою про визнання недійсним та скасування запису « [PERSON] » у свідоцтві № 772 від 26 листопада 1993 року, про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] , видане 26 листопада 1993 року в м. Побузьке на підставі рішення «Побужського нікелевого заводу» на ім`я [PERSON] та встановлення факту належності правовстановлюючого документа, вказаного свідоцтва. В позовній заяві представник заявника просить: визнати недійсним та скасувати запис « [PERSON] » у свідоцтві №772 від 26.11.1993 про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] , видане 26.11.1993 в м. Побузьке на підставі рішення «Побузького нікелевого заводу» на ім`я [PERSON] ; встановити належність позивачеві правовстановлюючого документа - свідоцтва №772 від 26.11.1993 про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] , видане 26.11.1993 в м. Побузьке на підставі рішення «Побужського нікелевого заводу» на ім`я [PERSON] . Ухвалою суду від 10.04.2023 в даній справі відкрито провадження, визначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. В підготовче засіданні представник позивача та позивач не з`явились, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в підготовче засідання не з`явилась, надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, зазначила, що позов визнає в повному обсязі та просить його задовольнити. Представник третьої особи в підготовче засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до\~частин 3,\~4\~ст.\~200\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~(далі\~-\~ЦПК України),\~за результатами\~підготовчого провадження\~суд ухвалює\~рішення у\~випадку визнання\~позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно частин 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Нормами частин 1-3 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до копії розпорядження органу приватизації №772 від 26.11.1993 квартиру [ADDRESS] передано в приватну власність [PERSON] (а.с.29). Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло від 26.11.1993 ПФК посвідчив, що квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] , загальною площею 51,60 кв.м., свідоцтво видано згідно розпорядження від 26.11.1993 №772, однак в свідоцтві вписано іншим почерком прізвище [PERSON] (а.с.17). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 18). Відповідно до копії довідки №419, виданої Побузькою селищною радою Голованівського району Кіровоградської області, в квартирі [ADDRESS] [PERSON] зареєстрована 06.08.1986 (а.с.19). [PERSON] є рідною донькою [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.20). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.21). [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] [INFO] , після укладення шлюбу ій присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.24). Відповідно до копії архівної довідки №178 від 19.10.2022 квартира [ADDRESS] за архівними документами належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.11.1993 виданого згідно розпорядження від 26.11.1993 №772 (а.с.26). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, суд вважає доведеним той факт, що свідоцтво №772 від 26.11.1993 про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] , видане 26.11.1993 в м. Побузьке на підставі рішення «Побужського нікелевого заводу» на ім`я [PERSON] , належить [PERSON] . Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю... Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ІДК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 33, п. 34 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову. Як вбачається з наданих квитанцій (а.с. 6-9), позивач за подання даного позову до суду сплатив судовий збір в розмірі 2147 грн. 40 коп., а тому, у зв`язку з визнанням відповідачем позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету 1073 грн. 70 коп. судового збору, а інша частина судового збору в тому ж самому розмірі, у зв`язку з задоволенням позову, покладається на відповідача. Підстави для скасування заходів забезпечення позову відсутні у зв`язку з відсутністю таких заходів. На підставі викладеного та

Outcome: approved