Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про зміну місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 17.10.2004 сторони зареєстрували шлюб. У даному шлюбі у сторін народились діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.09.2015 шлюб між сторонами розірвано, визначено місце проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] та визначено місце проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON] . Позивач зазначив, що з 2015 року здійснював матеріальне забезпечення дитини [PERSON] , надавав відповідачу кошти на утримання доньки, купував продукти харчування, одяг та іграшки, а також приймав участь в вихованні дитини, спілкуючись на вихідні та у вільний час. Намагаючись влаштувати особисте життя після розірвання шлюбу, відповідач [PERSON] часто залишала [PERSON] на тривалий час за місцем проживання позивача. У січні 2020 року відповідач повідомила, що не може більше піклуватись про дочку, а тому з вказаного періоду остання проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Також позивач зазначив, що займається навчанням [PERSON] , привозить та забирає її зі школи, відвідує батьківські збори та піклується про стан здоров`я дитини, приводить її до педіатра на чергові огляди. Натомість відповідач шкільним життям доньки не цікавиться, лише іноді телефонує до дітей, не проявляє належної материнської турботи та фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Діючи в інтересах дитини, позивач запропонував відповідачу зареєструвати [PERSON] за місцем проживання позивача, однак відповідач відмовилась. Також відповідач маніпулює наявністю рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.09.2015 щодо визначення місця проживання [PERSON] разом з нею, а також зазначає, що забере доньку в будь-який момент, коли їй буде зручно. Відтак між сторонами наявний спір щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] . При цьому позивач вважає, що визначення місця проживання дочки разом з ним відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки за місцем його проживання створені належні умови для проживання та розвитку, донька має окрему кімнату та емоційно прив`язана до позивача. Також позивач офіційно працевлаштований та має стабільний заробіток. При цьому відповідач не буде обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та зможе приймати участь у її вихованні. Крім цього, відповідач є працездатною особою, а тому так само як позивач зобов`язана матеріально забезпечувати [PERSON] . Відтак з відповідача слід стягувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини. За таких підстав позивач просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 06.03.2023 і до досягнення дитиною повноліття. 10.03.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, прийнято до розгляду позовну заяву з уточненими позовними вимогами, які зазначені у заяві про зміну предмета позову, призначено підготовче засідання на 31.03.2023, наданий учасникам справи строк для подання заяв по суті справи та зобов`язано орган опіки і піклування надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. 31.03.2023 підготовче засідання відкладене на 18.04.2023 за клопотанням представника третьої особи. 03.04.2023 засобами поштового зв`язку до канцелярії Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому відповідач позов не визнала, заперечувала проти задоволення позову та просила у позові відмовити. Відзив мотивований тим, що обставини, викладені позивачем у позовній заяві, не в повній мірі відповідають дійсності. Відповідач зазначила, що намагається влаштувати особисте життя у новій сім`ї, а тому позбавлена можливості забезпечити усі потреби неповнолітньої [PERSON] , проживаючи в однокімнатній квартирі, яку придбала у 2016 році за фінансової допомоги своїх батьків. Також зазначила, що працює фахівцем у сфері наданні косметичних послуг, однак у зв`язку з епідемією коронавірусної хвороби (Covid-19) в 2020 році суттєво зменшилась кількість клієнтів та відповідно знизився рівень доходу відповідача. З урахуванням викладених обставин відповідач була змушена тимчасово залишити неповнолітню [PERSON] проживати разом з позивачем. Разом з тим відповідач зазначила, що на даний час продовжує працювати та намагається заощаджувати кошти на придбання нового помешкання, де б донька мала власну кімнату. Такі житлово-побутові труднощі є тимчасовими, а тому відповідач має намір у найближчий час забрати доньку. Також відповідач заперечувала щодо стягнення з неї на користь позивача аліментів у розмірі 1/4 частки заробітку, оскільки такі обставини позбавлять її можливості заощаджувати кошти на нове житло. При цьому по мірі можливості відповідач купує доньці одяг та іграшки, а усім іншим її забезпечує позивач, який має стабільний та достатній заробіток, а тому не потребує матеріальної допомоги відповідача. 18.04.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.05.2023. У судовому засіданні 10.05.2023 позивач [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити повністю. Пояснив, що з 2020 року [PERSON] фактично проживає разом з позивачем, оскільки відповідач намагається влаштувати особисте життя та станом на даний час має нову сім`ю. Зазначив, що на момент прийняття попереднього рішення, яким місце проживання дочки визначене з відповідачем, суд врахував вік дитини, яка на той час потребувала материнської турботи та догляду. Однак з того часу умови змінились, дочка подорослішала, позивач самостійно займається вихованням та навчанням дочки, піклується про стан її здоров`я та матеріально забезпечує. У дитини за місцем проживання є друзі, дочка звикла до умов та оточення, що мають місце саме за цим місцем проживання. Також дочка підтримує теплі відносини з рідним братом [PERSON] . Відтак у разі подальшого проживання за місцем проживання відповідача дитина буде відчувати психологічний дискомфорт, це не відповідатиме найкращим інтересам дитини. У судове засідання 10.05.2023 відповідач [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явилася. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов не визнала з підстав, викладених у відзиві. У судове засідання 10.05.2023 уповноважений представник третьої особи служби у справах дітей Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області не з`явився, подав до суду заяву про здійснення розгляду справи без його участі. Питання щодо можливості задоволення позову залишив на розсуд суду. Указане відповідно до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Частина 1 ст. 2 ЦПК України передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Суд встановив, що батьками дитини [PERSON] , [INFO] , та дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Указане підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 10) та повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 12). Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.09.2015 у справі № 607/5446/15-ц розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-20). Згідно з вимогами ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Частина 4 ст. 29 ЦК України визначає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.07.2021 у справі № 404/3499/17. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Так, ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991 (далі за текстом - Конвенція), визначено, що у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями ст. 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією Генеральної асамблеї організації об`єднаних націй від 20.11.1959, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини у справі «М.С. проти України» у рішенні від 11.07.2017 (заява № 2091/13) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права та практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Так, суд встановив, що дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Указане підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2023/001164590 від 08.02.2023 (а.с. 11). Станом на даний час [PERSON] проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Такі обставини визнавались та не заперечувались відповідачем у поданому відзиві. Як вбачається з повідомлення Тернопільської початкової школи № 2 Тернопільської міської ради № 7 від 26.01.2023 (а.с. 14), [PERSON] регулярно відвідує заняття в школі, завжди охайна та доглянута. Батько дитини спілкується з педагогами, які навчають доньку, цікавиться шкільним життям дівчинки, а також цікавиться здоров`ям дитини у медичного працівника закладу. Натомість мати не приймає участі у вихованні і навчанні дитини. Так само з повідомлення педіатричного відділення № 4 поліклінічного відділу КНП «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» вбачається, що дитина [PERSON] спостерігається за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . На профілактичні огляди та для проведення вакцинації [PERSON] приводить батько. У випадку захворювання дитини лікуванням та доглядом займається батько, який сумлінно виконує усі медичні рекомендації (а.с. 15). Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 307688888 та № 307683164 від 18.08.2022 (а.с. 16, 17) житлові будинки з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] на праві приватної власності належать [PERSON] - матері позивача. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 67351744 від 05.09.2016 [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 51). Згідно з довідкою Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області № 9/33-1 від 03.02.2023 (а.с. 9) [PERSON] з 01.11.2013 працює в Управлінні державної міграційної служби України в Тернопільській області, а з 24.09.2021 працює на посаді заступника начальника Тернопільського відділу № 1 Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області. Докази працевлаштування та отримання доходу відповідачем суду не надані. При цьому у поданому відзиві відповідач вказувала, що працевлаштована, однак розмір її доходу є недостатнім для забезпечення усіх необхідних потреб дитини. Відтак указані обставини дають підстави дійти висновку, що позивач має фінансову можливість краще забезпечити за місцем свого проживання для дитини [PERSON] належні умови для проживання, навчання та розвитку, оскільки працює і отримує дохід. Такі обставини не заперечувались і відповідачем у поданому відзиві. Також з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 89 від 03.04.2023 (а.с. 58, 59) вбачається, що орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Під час проведення обстеження умов проживання за вказаною вище адресою працівниками органу опіки та піклування встановлено, що санітарно-гігієнічні умови відмінні, будинок повністю вмебльований, прибраний та затишний. Для дитини облаштована окрема кімната, створені необхідні умови для проживання, сну, навчання, повноцінного та гармонійного розвитку. В батька налагоджені теплі стосунки з дочкою. Згідно з актом оцінки потреб сім`ї, здійсненого Центром надання соціальних послуг Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області 27.03.2023, складні життєві обставини відсутні, батько добре виконує батьківські обов`язки, дитина забезпечена усім необхідним. При цьому матір дитини [PERSON] на засідання комісії не з`явилась, хоча була належним чином повідомлена. Відтак суд вважає, що за умови різних можливостей сторін матеріально забезпечувати дитину та створити їй належні умови для проживання, саме позивач може у більшій мірі матеріально забезпечувати дитину, виховати дитину в атмосфері любові та моральної забезпеченості, що необхідно для повного і гармонійного розвитку дитини та відповідає найкращим інтересам дитини і засадам принципу 6 Декларації прав дитини. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відтак визначення місця проживання дитини сторін з позивачем не позбавляє відповідача можливості спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що позивачем належними, допустимими та достатніми доказами доведено, що станом на даний час проживання малолітньої дитини разом з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини та забезпечить її належний фізичний і духовний розвиток, що дає підстави дійти висновку про можливість зміни місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , шляхом визначення її місця проживання разом з батьком [PERSON] . Щодо стягнення аліментів суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Правовідносини щодо утримання батьками дитини регулюються главою 15 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Даний обов`язок є рівним для обох батьків і покладається на них, не зважаючи на те, з ким із батьків проживає дитина (ст. 180 СК України). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними . За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. При цьому за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Так, мінімально необхідний рівень матеріального забезпечення дитини відповідного віку встановлений на законодавчому рівні. Частина 2 ст. 182 СК України визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Так, згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років з 01.01.2023 становить 2833 грн. Частиною 1 ст. 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч. 1 ст. 191 СК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Суд встановив, що дитина сторін [PERSON] проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. Домовленості щодо утримання доньки між сторонами не досягнуто, а відповідач в добровільному порядку не надає матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини. При цьому суду не доведено, що за станом здоров`я, чи у зв`язку з наявністю на утриманні інших осіб, чи з інших підстав відповідач не може сплачувати аліменти у розмірі, заявленому позивачем. З урахуванням викладеного, суд вважає справедливими та фінансово можливими для відповідача і достатніми для забезпечення належного рівня дитини сторін аліменти у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0.2879601556.1 від 27.02.2023 (а.с. 1). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Приймаючи до уваги, що згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Outcome: approved