Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Волинська Людмила Василівна, в якому просить визнати недійсним договір дарування частки квартири [ADDRESS] від 05 жовтня 2022 укладений між нею та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В. реєстровий номер 6060. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 05 жовтня 2022 року між нею та відповідачем укладено договір дарування частки у праві спільної сумісної власності подружжя (1/2 частки квартири [ADDRESS] ). Позивач стверджує, що даний договір укладено проти її волі із застосуванням до неї, з боку відповідача, фізичного та психологічного тиску. На підставі наведеного просить позовні вимоги задовольнити. Разом із позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартири за адресою: квартира [ADDRESS] . Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26 грудня 2022 року, відмовлено у задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Волинська Людмила Василівна про визнання недійсним договору дарування частки квартири. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 27 грудня 2022 року, позовну заяву\~\~ [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Волинська Людмила Василівна про визнання недійсним договору дарування частки квартири,\~залишено без руху. 05 січня 2023 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 05.01.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 14.02.2023 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14.04.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились. Належним чином були повідомленні про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Заяв про відкладення судового засідання не подали. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явились. Належним чином були повідомленні про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Третя особа приватний нотаріус\~Волинська Людмила\~Василівна в судове засідання не з`явилася. Належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи. Подала до суду заяву про розгляд справи за її відстуності. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст.3 ч.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу положень ч.1ст.5\~ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України або договором. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст.2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що особа має право на захист саме своїх порушених прав та інтересів. А метою цивільного судочинства є ефективний захист саме таких порушених прав та інтересів особи на захист, яких подано позов. Судом установлено, що 05 жовтня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частки у праві спільної сумісної власності подружжя який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Людмилоб Василівною, зареєстрований в реєстрі за № 6060. Згідно даного договору [PERSON] подарувала [PERSON] частку квартири [ADDRESS] . На час укладення вищевказаного договору [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Предметом спору в даній справі є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про визнання недійсним договору дарування частки у праві спільної власності подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що оспорюваний договір дарування частки у праві спільної власності подружжя був укладений нею під фізичним та психологічним тиском з боку відповідача. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16) зроблено правовий висновок, що «відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Отже, для визнання правочину недійсним, саме позивач має довести наступні обставини: 1)факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі: 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. В абзаці другому частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 Цивільного кодексу України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду постановленим у кримінальній справі (вказана позиція викладена у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"). Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем. Під насильством необхідно розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. (Позиція ВС. зокрема. Постанова від 16.05.2019 у справі № 442/158/18. Постанова ВС від 30 червня 2021 року в справі №556/2085/19. провадження №61-7687св21). В позовній заяві позивачкою зазначено, що нею до позовної заяви додано всі докази, на що підтверджують обставини, на які вона посилається. До позовної заяви додано копію свідоцтва про шлюб та інформаційної довідки, які не доводять ні факту застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку відповідача чи з боку третьої особи, ні вчинення правочину проти своєї справжньої волі, ні наявності причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Позивачкою не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), та не виконано встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, належними і допустимими доказами не доводить факт застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку відповідача, вчинення правочину проти справжньої волі, наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Натомість, згідно з п. 7 оспорюваного договору, нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст ст.ст. 57, 59, 60, 63, 64, 65, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 182, 210, 229-235, 355-357, 368, 377, 383, 717, 721, 722, 725-728 Цивільного кодексу України. Згідно з пунктом 10 оспорюваного договору позивач та відповідач, як сторони договору дарування, - свідчили без будь-яких застережень про те, що зміст договору точно відповідає їхнім дійсним намірам. Дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Питання розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує згідно вимог ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову суд вважає за необхідне залишити такі витрати за позивачем.

Outcome: dismissed