Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

[PERSON] в особі свого адвоката Олексієнка М.М. звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова компанія» про відшкодування шкоди, а саме: страхового відшкодування в розмірі 99859,18 грн, пені у розмірі 2527,94 грн, 3% річних в розмірі 631,98 грн, інфляційних втрат в розмірі 2309,74 грн, витрат за проведення авто товарознавчого дослідження у розмірі 8000 грн, витрат на правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн.. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 27.06.2020 о 00 год. 50 хв. на 202 км автодороги «Київ - Чоп» водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Toyota Camry» д.н.з. [NUMBER] , порушив вимоги п. 13.1 Правил дорожнього руху України, не дотримався безпечної дистанції в результаті чого скоїв зіткнення з транспортним засобом «Mercedes ML350» д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Відповідно до постанови Житомирського районного суду Житомирської області у справі № 278/1688/20 від 18.08.2020 [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у ПрАТ «Страхова Компанія «УСГ» що підтверджується, діючим на момент зіткнення, полісом обов`язкового страхування №121505533. Позивач звернувся до ПрАТ «Страхова Компанія «УСГ» із повідомленням про ДТП та із заявою про виплату страхового відшкодування. 28 вересня 2020 року ПрАТ «Страхова Компанія «УСГ» здійснила виплату страхового відшкодування у розмірі 304 282,01 грн. Не погоджуючись з розміром виплаченого страхового відшкодування, позивач замовив незалежне автотоварознавче дослідження №01-09/10 від 09.10.2020 та № 02-09/10 від 09.10.2020. Відповідно до звіту № 01-09/10 вартість матеріального збитку «Mercedes ML350» д.н.з. [NUMBER] становить 654043,20 грн, а відповідно до звіту № 02-09/10 ринкова вартість з урахуванням аварійних пошкоджень транспортного засобу «Mercedes ML350» д.н.з. [NUMBER] становить 249 902,01 грн. Посилаючись на положення ст.30 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач вказує, що оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує ринкову вартість автомобіля, то він є фактично знищеним. Оскільки ліміт відповідальності страхової компанії становить 600000 грн, ними здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 304282,01 грн, а відтак потрібно ще заплатити 99 859,18 грн. (404141,19 - 304282,18). Строк порушення виплати на момент подачі позовної заяви становить 77 днів. Оскільки відповідач не здійснив виплати страхового відшкодування в повному обсязі він зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 2527,94 грн., 3% річних в розмірі 631,98 грн. та індекс інфляції в розмірі 2309,74 грн. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд: 1) стягнути з ПрАТ «СК «УСГ» на користь [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 99 859,18 грн; 2) стягнути з ПрАТ «СК «УСГ» на користь [PERSON] пеню в розмірі 2 527,94 грн; 3) стягнути з ПрАТ «СК «УСГ» на користь [PERSON] 3 % річних в розмірі 631,98 грн; 4) стягнути з ПрАТ «СК «УСГ» на користь [PERSON] інфляційні втрати в розмірі 2 309,74 грн; 5) стягнути з ПрАТ «СК «УСГ» на користь [PERSON] витрати за проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 8 000,00 грн; 6) стягнути з ПрАТ «СК «УСГ» на користь [PERSON] судовий збір 1 133,28 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2020 справу розподілено головуючому судді Аксьоновій Н.М. Ухвалою суду від 27 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. 01 березня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник ПрАТ «СК «Арсенал страхування» просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки ними виконані зобов`язання перед [PERSON] шляхом виплати страхового відшкодування в розмірі 304 282,01 грн за укладеним полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-121505533 та Договором добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 97-0101-20-01179 в повному обсязі. Ухвалою суду від 01 квітня 2021 року клопотання представника позивача задоволено та продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 05 жовтня 2021 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. 06 травня 2022 року на адресу суду надійшов висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 18.04.2022 № 49/22-54/5942/22-56 за результатами судової автотоварознавчої експертизи. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, проте представник позивача подав до суду заява про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача у судове засідання також не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без їх участі. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення щодо позовних вимог, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Судом встановлено, 27 червня 2020 року о 00 год. 50 хв. на 202 км автодороги «Київ - Чоп» водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Toyota Camry» д.н.з. [NUMBER] , порушив вимоги п. 13.1 Правил дорожнього руху України, не дотримався безпечної дистанції в результаті чого скоїв зіткнення з транспортним засобом «Mercedes ML350» д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Відповідно до постанови Житомирського районного суду Житомирської області у справі №278/1688/20 від 18.08.2020 [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у ПрАТ «Страхова Компанія «УСГ» що підтверджується, діючим на момент зіткнення, полісом обов`язкового страхування №121505533. Позивач звернувся до ПрАТ «Страхова Компанія «УСГ» із повідомленням про ДТП та із заявою про виплату страхового відшкодування. 28.09.2020 ПрАТ «Страхова Компанія «УСГ» здійснила виплату страхового відшкодування у розмірі 304 282,01 грн. Згідно з висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 18.04.2022 № 49/22-54/5942/22-56 за результатами судової автотоварознавчої експертизи встановлено, що вартість відновлювального збитку завданого власнику автомобіля «Mercedes-Benz ML350» д.н.з. [NUMBER] складає 692 392,00 грн з ПДВ, а ринкова вартість на момент проведення оцінки - 09.10.2020 складає 378 627,40 грн з ПДВ. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування»). Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 16 Закону України «Про страхування» визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Статтею 990 ЦК України встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Порядок та умови здійснення страхового відшкодування за договорами (полісами) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів регламентується Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, у статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно ст.30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів», транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди. За змістом указаної правової норми транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується в розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 643/4161/15-ц, провадження № 61-13692св18, зроблено висновок, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Аналогічні висновки щодо необхідності згоди позивача із визнанням транспортного засобу фізично знищеним містяться в Постанові від 04 квітня 2019 року, справа № 758/8578/15-ц, провадження № 61-8962св18 та Постанові від 02 жовтня 2019 року, справа № 164/342/17, провадження № 61-30093св18. Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди, життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до п.30.1, 30.2 ст.30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. За правилами п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно ст.28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, зокрема, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та вимог п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 440, 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. У пункті 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Згідно з вимогами ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За правилами ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. При визначені розміру збитку, завданого власнику знищеного транспортного засобу, суд бере до уваги висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 18.04.2022 № 49/22-54/5942/22-56 за результатами судової автотоварознавчої експертизи, яким встановлено вартість відновлювального збитку завданого власнику автомобіля «Mercedes-Benz ML350» д.н.з. [NUMBER] , яка складає 692392 грн з ПДВ, а ринкова вартість на момент проведення оцінки - 09.10.2020 378 627,40 грн з ПДВ. Отже, вартість матеріального збитку складає за знищення транспортного засобу «Mercedes-Benz ML350», д.н.з. [NUMBER] становить 313 764,60 грн, що становить різницю між вартістю ТЗ до ДТП (692 392,00 грн) та вартістю ТЗ після ДТП (378 627,40 грн). Разом з цим, оскільки відповідачем 28 вересня 2020 року здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 304 282,01 грн, то позивачу підлягає виплата у розмірі 9482,59 грн, що в межах страхового ліміту. Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь позивача підлягає стягненню страхове відшкодування в розмірі 9 482,59 грн. У відповідності з п.1 ст.992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Вигульярний І.В., який діяв в інтересах [PERSON] , звернувся до ПАТ «СК «Українська страхова група» з заявою про виплату страхового відшкодування 02 липня 2020 року. Відтак, 90-денний строк для виплати страховиком суми страхового відшкодування сплинув 29 вересня 2020 року, що є датою початку прострочення виплати страхового відшкодування. Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки сума основного зобов`язання складає 9482,59 грн, то за період з 29.09.2020 по 14.12.2020 з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 60,01 грн. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», положення статті 625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). Пунктом 21 цієї ж постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що при безпідставній відмови у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки сума основного зобов`язання складає 9482,59 грн, то за період з 29.09.2020 по 14.12.2020 з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 219,33 грн та 3% річних у розмір 59,85 грн. Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Положеннями частини третьої статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Також, відповідно до ч.1-3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з ч.4-6 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18. Представник позивача просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] витрати за проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 8 000 грн, судовий збір у сумі 1133,28 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 13 000 грн. У матеріалах справи наявний звіт про оцінку КТЗ № 01-09/10 від 09.10.2020 та №2-09/10 від 09.10.2020, який проведено на замовлення [PERSON] , який у подальшому було подано до Солом`янського районного суду міста Києві для приєднання його як доказу до матеріалів справи. Враховуючи викладені норми, сума 4500 грн за виконання звіту про оцінку КТЗ №01-09/10 від 09.10.2020 та 3500 грн за звіт про оцінку КТЗ № 02-09/10 від 09.10.2020 на підставі п.4 ч ст.133 ЦПК України відноситься до витрат пов`язаних з розглядом справи, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. На підтвердження надання правничої допомоги та визначеного розміру на її оплату, до матеріалів справи позивачем, долучено копії: - договору про надання правової допомоги від 16.10.2020 №16/10/20-ЦС-21, укладеного між адвокатом Олексієнком М.М. та [PERSON], згідно з умовами якого сторони домовились, що виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику правову допомогу щодо відшкодування шкоди у зв`язку з ДТП, що мало місце 27.06.2020, в порядку та на умовах, визначених цим Договором; - додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 16.10.2020 №16/10/20-ЦС-21, в якій визначено вартість послуг за складання процесуальних документів щодо надання правової допомоги в суді І інстанції 10000 грн; - квитанції від 16.10.2020 на суму 10000 грн. Суд бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. У постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19). При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Позивачем доведено реальність судових витрат; дійсна необхідність вбачається з загальної ситуації, в якій опинився позивач, який був вимушений вчиняти заходів щодо свого захисту в судовому порядку; щодо фінансового стану сторін. Крім того, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30 січня 2023 року №910/7032/17). Враховуючи викладене, на підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1721,99 грн в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат: судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 101,99 грн, витрати за проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 720 грн та витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 900 грн.

Outcome: partial