Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просила, на підставі ст. ст. 110, 112 СК України розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 04 липня 2009 року Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що був зроблений актовий запис № 176, а також стягнути з відповідача аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 10 000 гривень щомісячно, зокрема 5000 грн. щомісяця на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та 5000 грн. щомісяця на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , починаючи стягнення з дня подання позову 06.03.2023 року і до їх повноліття. Ухвалою суду від 29.03.2023 року за даним позовом було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та з призначенням судового засідання о 13 годині 40 хвилин «26» квітня 2023 року. 18.04. 2023 року до суду від відповідача надійшла заява про визнання позову в повному обсязі. У судовому засіданні від 26.04.2023 року сторони подали заяви про проведення судового засідання згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, представник позивача позов підтримала, відповідач позов визнав. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований, доведений та підлягає задоволенню з огляду на наступне. Статтею 13 ЦПК України, визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що між сторонами був зареєстрований шлюб 04 липня 2009 року Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що був зроблений актовий запис № 176. Від спільного подружнього життя, у сторін народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Проте, як зазначає позивач та не заперечує відповідач, їх спільне життя не склалося з причин відсутності взаєморозуміння між ними, байдужості до один одного, наявності різних поглядів на життя. Як стверджують сторони, подальше збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересах їх дітей. Жодних кроків для поновлення подружніх стосунків та відновлення сім`ї, яка практично розпалася сторони не бажають. При цьому, майнових спорів та спорів щодо місця проживання дітей між позивачем та [PERSON] не має. За взаємною згодою, сторонами було вирішено, що після розірвання шлюбу діти будуть проживати разом з їх матір`ю, [PERSON] . Так, відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. За ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. При визначенні строку на примирення суд повинен заслуховувати думку сторін та враховувати конкретні обставини справи. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи викладені вище обставини та виходячи з положень ст. 24 СК України про добровільність шлюбу, суд вважає, що вжиття заходів щодо збереження сім`ї не може дати позитивного результату та буде суперечити інтересам сторін, а тому шлюб слід розірвати. Разом з тим, згідно з пояснень позивача та позову вбачається, що діти проживають разом з нею, що також підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про реєстрацію місця проживання від 07.10.2020 року. Згідно з матеріалів справи, син - [PERSON] , [INFO] , навчається в 7 класі Одеського ліцею №89 Одеської міської ради, донька - [PERSON] , [INFO] навчається у 1 класі Одеського ліцею №89 Одеської міської ради, що підтверджується відповідними довідками з Одеського ліцею №89. Судом встановлено, що діти виховуються позивачем і потребують матеріальної допомоги, відповідач працездатний, у зв`язку з чим може надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до повноліття. Так, відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В той же час, поняття «мінімум» визначає крайню межу, а ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України зобов`язує встановити розмір аліментів необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дитини. В даному контексті, поняття гармонійного розвитку пов`язане із процесом виховання дитини, як всебічно та гармонійно розвиненої особистості - члена суспільства у демократичній державі, якою проголошена Україна. Такий процес можливий лише при повній взаємодії всіх ланок суспільства: сім`ї, навчально-виховних закладів, громадських формувань, спеціальних інституцій держави. І лише комплексний підхід може принести очікувані результати. Він передбачає забезпечення єдності вимог у системі всебічного гармонійного виховання, а також єдності й узгодженості форм, засобів і методів впливу на особистість та включає завдання морального, розумового й фізичного виховання. Відповідно до ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Крім цього, відповідно до вимог Сімейного кодексу України (ст. 182-184), вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно з довідки, виданої ТОВ «ІЗТ» №37-02 від 13 лютого 2023 року, відповідач працює у ТОВ «ІЗТ» на посаді змінного оператору та має постійний дохід. При цьому, інших неповнолітніх або непрацездатних осіб відповідач на утриманні не має, він працездатний, отримує дохід, його стан здоров`я дозволяє працювати. З огляду на зазначене, оцінивши надані докази в сукупності, з огляду на відсутність заперечень з боку відповідача та визнання ним позову, суд дійшов висновку, що необхідним розміром для забезпечення дітей будуть аліменти у розмірі 10 000 грн. (по 5000 грн. на кожну дитину) щомісячно, що забезпечить права та інтереси дітей та не порушать права та інтереси батька. Отже, виходячи з матеріалів справи, з огляду на те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як батька, так і матері, суд вважає обґрунтованим позов, та можливим його задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 10 000 гривень щомісячно, зокрема 5000 грн. щомісяця на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та 5000 грн. щомісяця на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , починаючи стягнення з дня подання позову 06.03.2023 року і до їх повноліття. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. На підставі викладеного,

Outcome: approved