Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

У травні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі по тексту - ТОВ «Порше Мобіліті») звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту [PERSON] ) про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості. Позовна заява мотивована тим, що 07 травня 2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] укладений кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 202 334 грн. 34 коп., що є еквівалентом 25 165, 95 дол. США, строком на 36 місяців, зі змінною процентною ставкою і з цільовим призначенням - для придбання автомобіля. На забезпечення виконання умов договору 16 травня 2012 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] укладений договір застави транспортного засобу, згідно з умовами якого [PERSON] передала в заставу транспортний засіб марки VW модель Caddy GP Maxi Komby, рік випуску 2012. Відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 28 квітня 2016 року становить 328 417 грн. 10 коп., яка складається із основного боргу, основного боргу зі сплати додаткового кредиту, збитків, штрафу, пені, 3 % річних та інфляційних втрат. З урахуванням зазначеного, ТОВ «Порше Мобіліті» просило у рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ТОВ «Порше Мобіліті» за кредитним договором від 07 травня 2012 року у розмірі 210 248 грн. 58 коп. звернути стягнення на користь ТОВ «Порше Мобіліті» на предмет застави - транспортний засіб марки VW модель Caddy GP Maxi Komby, рік випуску 2012 р., згідно з договором застави від 16 травня 2015 року, шляхом його реалізації на торгах відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження». Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 р. у задоволені позову ТОВ «Порше Мобіліті» відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 р. апеляційну скаргу ТОВ «Порше Мобіліті» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.10.2019 р. касаційну скаргу ТОВ «Порше Мобіліті» задоволено та скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 року скасувати, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Кондратенко О.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Кондратенко О.О. від 21.11.2019 р. справу прийнято до провадження та призначене підготовче судове засідання. На підставі розпорядження щодо повторного автоматичного розподілу справи №01-08-753 від 23.09.2020 р., протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані на розгляд судді Макаренко І.О. у зв`язку із відпусткою по вагітності та пологами судді Кондратенко О.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Макаренко І.О. від 25.09.2020 року справу прийнято до провадження та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Макаренко І.О. від 02.08.2021 р. призначено проведення врегулювання спору за позовом ТОВ «Порше Мобіліті» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, за участю судді. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Макаренко І.О. від 01.11.2021 р. припинено врегулювання спору, поновлено провадження у справі за вказаним позовом та передано справу на розгляд іншому судді в порядку, визначеному ст. 33 ЦПК України. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2021 р. вищевказана справа надійшла в провадження судді Романишеній І.П. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.11.2021 р. цивільну справу прийнято до провадження та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.11.2021р. прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання недійсним кредитного договору та додатків до нього, а також вирішено розгляд справи за первісним позовом та зустрічним позовом проводити за правилами загального позовного провадження. 03.05.2022р. до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник ТОВ «Порше Мобіліті» наголосив, що ТОВ «Порше Мобіліті» станом на день укладення кредитного договору було належним чином уповноважено надавати фінансові послуги відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, виданого Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг, про що було зазначено в самому кредитному договорі та загальних умовах кредитування, а твердження позивача за зустрічним позовом про нібито введення його в оману не відповідає дійсності і не підтверджено жодними належними та допустими доказами у справі. Також, представник зауважує на тому, що [PERSON] , попередньо звертаючись до суду, вже намагалась визнати недійсними окремі пункти кредитного договору, який був укладений між нею та ТОВ «Порше Мобіліті» 07.05.2012р., про що свідчить рішення про відмову у задоволенні позовних вимог від 06.06.2016р. по справі №761/6981/16-ц. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.08.2022р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Так, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 17.01.2020р. (а/с.59-70, том.2) за первісними позовом, ТОВ «Порше Мобіліті» просить в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед товариством за кредитним договором №50004282 від 07.05.2012 р. у загальному розмірі 278 317 грн. 89 коп., яка складається із основної суми боргу у розмірі 98 169 грн. 22 коп., збитків у розмірі 39 736 грн., штрафу у розмірі 43 376 грн. 68 коп., пені у розмірі 1 768 грн. 48 коп., 3% річних у розмірі 14 310 грн. 37 коп. та інфляційних витрат у розмірі 80 957 грн. 14 коп., звернути стягнення на предмет застави - транспортний засіб марки VW модель Caddy GP Maxi Komby, рік випуску 2012 р., шляхом його реалізації на публічних торгах відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження", встановивши його початкову вартість у розмірі 238 040 грн. 28 коп., згідно з договором застави №50004282 від 16.05.2012 р. Натомість відповідач не погоджуючись з позовними вимогами, подала до суду зустрічну позовну заяву, відповідно до якої просить визнати недійсним кредитний договір №50004282 від 07.05.2012 р. та додатки до нього, мотивуючи тим, що станом на день укладення кредитного договору у ТОВ «Порше Мобіліті» була відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг, а саме: з надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, що суперечить вимогам законодавства та є самостійною підставою для визначення відповідного правочину недійсним, а також свідчить про недобросовісне здійснення відповідачем ТОВ «Порше Мобіліті» підприємницької діяльності. В ході розгляду даної цивільної справи, після надходження до провадження судді Романишеної І.П., представник ТОВ «Порше Мобіліті» наголошував на обґрунтованості позовних вимог, з урахуванням заяви про їх збільшення, зокрема, розміру загальної заборгованості за кредитним договором в сумі 278 тисяч. Також, представник пояснив, що у 2012 році його довіритель уклав з [PERSON] кредитний договір, в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за яким, транспортний засіб було передано в заставу, натомість відповідач належним чином не сплачувала кошти за умовами кредитного договору, що стало передумовою для звернення ТОВ «Порше Мобіліті» до суду в 2016 році. Щодо зустрічного позову, то представник вбачає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, надавши письмові заперечення у відзиві на зустрічну позовну заяву. Представник [PERSON] в ході розгляду даної справи заперечував проти стягнення з відповідача будь-якої суми заборгованості за кредитним договором, просив застосувати позовну давність щодо нарахованої пені та відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі. Щодо зустрічного позову, то представник вбачає його обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, наголосивши, що ТОВ «Порше Мобіліті» на момент укладення договору здійснювало нечесну підприємницьку діяльність. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, доводи учасників судового розгляду, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у зустрічному позові за наступних фактичних обставин справи та відповідної аргументації. Судом встановлено, що 07 травня 2012 р. між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] укладений кредитний договір, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 202 334 грн. 34 коп., що є еквівалентом 25 165,95 дол. США, строком на 36 місяців, з метою придбання автомобіля Фольксваген під 9,90 % змінної процентної ставки відповідно до статті 2.3. Загальних умов кредитування. Так, [PERSON] було отримано кредит в національній валюті України сумі 202 334 грн. 24 коп., з цільовим призначенням - для придбання автомобіля. Умовами кредитного договору передбачено що договір складають також Загальні умови кредитування та Графік погашення кредиту, а також додаткові угоди та інші документи, що можуть бути укладені та підписані сторонами у відношенні до кредиту. Відповідно до п.1.1. Загальних умов кредитування, який є додатком до кредитного договору (далі по тексту Загальні умови кредитування), компанія зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі, визначеній у кредитному договорі в українських гривнях. В кредитному договорі сторони встановлюють еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, прийнятній для Сторін. Пунктом 1.2 Загальних умов кредитування передбачено, що позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути компанії кредит у повному обсязі, а також сплатити проценти за використання кредиту та інші платежі відповідно до умов кредитного договору. Сторони погоджуються, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі (п. 1.3 Загальних умов кредитування). У відповідності до п. 1.3.1 Загальних умов кредитування, розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено у гривні на день укладення Кредитного договору у Графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною Кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі. Позитивне або від`ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунку та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у Графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов договору. Якщо в період між датою виставлення рахунку та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшиться більше, ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником. Зі змісту п.п. 1.4.2. Загальних умов кредитування вбачається, що повернення кредиту/додаткового кредиту та процентів за їх використання здійснюється шляхом сплати чергових платежів в обсязі та терміни, встановлені Графіком погашення кредиту, за винятком випадків, у яких цими Загальними умовами передбачено інші строки повернення кредиту (стаття 3). Згідно із п. 1.4.4. Загальних умов кредитування, кредит вважається повернутим, а відповідний обов`язок позичальника з повернення/сплати кредиту - виконаним з моменту зарахування грошових коштів у відповідному розмірі на банківський рахунок Компанії, вказаний в кредитному договорі або повідомлений компанією додатково. Позичальник повинен забезпечити, щоб у платіжному дорученні на перерахування грошових коштів було вірно зазначено номер та дату кредитного договору. У Графіку погашення кредиту визначено, що погашення кредиту має відбуватися щомісяця у період з 15.06.2012 р. по 15.06.2015 р. Сума платежу за кожен розрахунковий період згідно цього Графіку встановлена у розмірі 6 519 грн. 23 коп. (еквівалент 810,85 доларів США), що формується з двох складових: погашення суми кредиту та процентів за користування кредитом. Згідно з п. 1.4.2, 2.4, 2.5 Загальних умов кредитування, повернення кредиту та процентів за їх використання здійснюється шляхом сплати чергових платежів в обсязі та терміни, встановлені Графіком погашення кредиту по договору не пізніше 15-го числа кожного місяця на підставі рахунку, виставленого позичальником. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360» (для цілей розрахунку один календарний місяць складається із 30 днів, при цьому умовно в році 360 днів) відповідно до Графіку погашення кредиту. При цьому, загальними умовами кредитування передбачено, що дострокове повернення кредиту можливе на вимогу ТОВ "Порше Мобіліті" у випадку порушення позичальником будь-якого чергового платежу (його частини) з поверненням кредиту відповідно до Графіку погашення кредиту та/або плати за користування кредитом на строк щонайменше 1 (один) календарний місяць. Відповідно до пункту 3.3 Загальних умов кредитування, позичальних зобов`язаний повернути компанії у повному обсязі суму кредиту, плату за кредит та штрафні санкції, якщо такі підлягають застосуванню, протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником (для фізичних осіб) та протягом 5 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником (для фізичних осіб - підприємців та юридичних осіб). Якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення. З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Порше Мобіліті», з огляду на систематичне невиконання умов кредитного договору було направлено [PERSON] вимогу -повідомлення за вих. №50004282 від 17.02.2015р. щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, яка станом на дату складання претензії становила - 120 272 грн. 77 коп., із яких: дострокового повернення несплаченого кредиту - 62 219, 82 грн., що на дату складання претензія еквівалентно 2 393, 07 доларів США, відповідно до обмінного курсу за безготівковими операціями ПАТ "Креді Агріколь Банк", несплачених чергових платежів (прострочених відсотків та простроченої суми основного боргу) - 55 143 грн. 12 коп.; штрафних санкцій відповідно до п. 8.3. договору - 2 909 грн. 83 коп. Також, у вказаній претензії зазначено, що у випадку неповернення суми кредиту та несплати заборгованості протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу позичальником, ТОВ «Порше Мобіліті» буде змушено вдатися до примусового стягнення суми кредиту та заборгованості, в тому числі за рахунок автомобіля, що був переданий компанії у заставу для забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, якщо з будь-яких причин повідомлення не буде отримано перебіг вказаного строку починається з дати відправлення цього повідомлення. З матеріалів справи вбачається, що 19 лютого 2015р. вказану вимогу було направлено ТОВ «Порше Мобіліті» за місцем реєстрації [PERSON] , при цьому поштове відправлення було повернуто позивачу із відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а/с.33-36 том.1). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як стверджено представником позивача, з лютого 2014 року відповідач почала систематично порушувати зобов`язання за кредитним договором, сплачуючи щомісячні платежі в повернення кредиту та сплати процентів з порушенням встановлених строків, а в подальшому повністю припинивши сплачувати щомісячні платежі в повернення кредиту, зокрема, станом на день подання заяви про збільшення позовних вимог (а/с.59-70 том.2), не сплатила наступні щомісячні платежі: - частково щомісячний платіж за грудень 2014 року у розмірі 4 314 грн. 59 коп., відповідно до рахунку №00227222 від 03.12.2014 р. Строк виконання зобов`язання не пізніше 15.12.2014р.; - щомісячний платіж за січень 2015 року у розмірі 14 749 грн. 36 коп., відповідно до рахунку №00236849 від 12.01.2015 р. Строк виконання зобов`язання не пізніше 15.01.2015р.; - щомісячний платіж за лютий 2015 року у розмірі 16 379 грн. 17 коп., відповідно до рахунку №00243615 від 02.02.2015 р. Строк виконання зобов`язання не пізніше 15.02.2015р. Оскільки, у відповідача існує заборгованість перед позивачем за несплачені щомісячні платежі в загальному розмірі 35 443 грн. 12 коп., яку в досудовому порядку не сплачено, а тому, як стверджує представник позивача, на дату складання претензії та заяви про збільшення позовних вимог, залишок неповернутої суми кредиту за кредитним договором, за виключенням заборгованості за щомісячними платежами за грудень 2014 р. (частково) - лютий 2015 р., становив 62 219, 82 грн., що еквівалентно 2 393,07 дол. США (Рядок №33 Графіка погашення кредиту), при обмінному курсу валют банку ПАТ «Креді Агріколь Банк» станом на дату складання претензії 26,00 грн./дол. США. Суд погоджується з аргументуванням представника позивача про те, що сплатити розмір всієї заборгованості за кредитним договором [PERSON] мала до 21.03.2015 р., враховуючи п.3.3 Загальних умов кредитування та підтвердженим фактом направлення ТОВ "Порше Мобіліті" за зареєстрованим місцем проживання позичальника засобами поштового зв`язку 19.02.2015 р. вимогу-претензію щодо сплати заборгованості за кредитним договором станом на 17.02.2015 р. Так, у заяві про збільшення позовних вимог представником позивача зазначено, що сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 278 317 грн. 89 коп., на яку він просить звернути стягнення на предмет застави та складається з: основної заборгованості зі сплати кредиту в розмірі 98 169 грн. 22 коп., штрафних санкцій в розмірі 43 376 грн.68 коп., пені в розмірі 1768 грн. 48 коп., 3% річних в розмірі 14310 грн. 37 коп., інфляційних втрат в розмірі 80 957 грн. 14 коп., збитків в розмірі 39 310 грн. 37 коп. Не погоджуючись із таким розміром заборгованості, відповідач подала до суду зустрічну позовну заяву про визнання недійсним кредитного договору №50004282 від 07.05.2012 р. та додатків до нього, що був укладений між [PERSON] та ТОВ «Порше Мобіліті», як такий, що укладено під впливом обману, оскільки станом на день підписання кредитного договору у ТОВ «Порше Мобіліті» була відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг, що, на переконання позивача за зустрічним позовом, є самостійною підставою для визнання в судовому порядку відповідного правочину недійсним. Разом з тим, з вказаним твердженням суд не погоджується за наступного обґрунтування. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Статтею 230 ЦК України встановлено, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статт 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 910/18600/19, від 14 березня 2019 року у справі № 755/3903/17 при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Суд, виходячи із загальних умов кредитного договору вбачає, що сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, зокрема, підписанням Загальних умов кредитування позичальник підтвердила, що компанія належним чином ознайомила її із інформацією, передбаченою статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також, що позичальник ознайомилася з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією. Згідно вимог статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, зокрема позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо зміни чи корегування умов спірного договору, а товариство надало всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги. При цьому, суд враховує те, що позивач за зустрічним позовом частково кошти за кредитним договором сплачувала, а також мала беззаперечно право, враховуючи положення Закону України "Про захист прав споживачів", протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, однак відповідного волевиявлення не вчинила. Також, з матеріалів цивільної справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 червня 2016 р., яке набрало законної сили, у справі №761/6981/16-ц за позовом [PERSON] до ТОВ «Порше Мобіліті» про визнання недійсними пунктів 1.3, 1.3.1, 1.3.2 загальних умов кредитування, у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. З вказаного вбачається, непослідовна та спірна поведінка [PERSON] щодо визначення правових підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки спочатку ініціювала судовий розгляд щодо вимог окремих пунктів кредитного договору недійсними з однієї підстави, а потім після значного спливу проміжку часу взагалі з іншої підстави, в даному випадку відсутності ліцензії у ТОВ "Порше Мобіліті". Наразі єдиним обґрунтуванням зустрічної позовної заяви є те, що на момент укладення кредитного договору у ТОВ "Порше Мобіліті" була відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо надання коштів у позику, що на думку ініціатора зустрічного позову є нечесною підприємницькою діяльністю, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним, однак з вказаним аргументуванням суд погодитися не може, оскільки воно є безпідставним, з урахуванням того, що станом на день укладення кредитного договору, отримання ліцензії на надання фінансових послуг не було передбачено законодавством, позаяк під час укладення кредитного договору ТОВ «Порше Мобіліті», на виконання вимог Закону України "Про захист прав споживачів" надало споживачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а останній засвідчив особистим підписом про те, що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією. Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Фінансова послуга - операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб. Судом встановлено, що ТОВ «Порше Мобіліті» діє як фінансова установа на підставі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 02 липня 2009 р., виданого Державною комісією регулювання ринків фінансових послуг України. Положеннями статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що одним із видів фінансових послуг визначено послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Згідно з абз.2 п.1.3. Ліцензійних умов провадження діяльності з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів кредитними установами», розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 18 жовтня 2005 року № 4802, не потребує отримання ліцензії діяльність кредитної установи з надання фінансових кредитів за рахунок капіталу кредитної установи, у тому числі субординованого капіталу, за кредитними договорами з кредитними установами, а також коштів з державного та місцевих бюджетів, отриманих фінансовими установами - юридичними особами публічного права. З викладено вбачається, що посилання на недійсність кредитного договору в цілому є безпідставним та необґрунтованим. Суд повторно наголошує увагу на тому, що [PERSON] на власний розсуд обрала фінансову установу, марку автомобіля, яку частково придбала за кредитні кошти, суму кредиту, а також погодила умови кредитного договору за відсутності відповідних заперечень на момент його укладення, періодично сплачувала кредит та почала ініціювати судовий розгляд щодо визнання недійсним кредитного договору, з підстави відсутності у ТОВ "Порше Мобіліті" відповідної ліцензії лише після того, як постановою Верховного Суду від 30.10.2019 р. було скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 лютого 2017 р. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 р., та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що зустрічний позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки права [PERSON] , як споживача послуг суд не вбачає порушеними, а тому не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ст. 89 ЦПК України). Отже, враховуючи те, що за результатами розгляду зустрічного позову не встановлено підстав для визнання недійсним кредитного договору та з урахуванням встановлених судом обставин, суд частково приймає до уваги розрахунок заборгованості, наданий позивачем, з урахуванням наступного. Відповідно до наданого позивачем розрахунку у заяві про збільшення позовних вимог, розмір заборгованості становить 278 317 грн. 89 коп., що складається з основної заборгованості зі сплати кредиту в розмірі 98 169 грн. 22 коп., штрафних санкцій в розмірі 43376 грн. 68 коп., пені в розмірі 1768 грн. 48 коп., 3% річних в розмірі 14310 грн. 37 коп., інфляційних втрат в розмірі 80 957 грн. 14 коп., збитків в розмірі 39 310 грн. 37 коп. З вказаним розрахунком заборгованості, суд не може погодитися в повній мірі за наступних обставин та обґрунтувань. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18) зазначено, що: «колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційного суду, як на законність підстави для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини друга, третя статті 212 ЦПК України 2004 року). Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Також, Верховний Суд у постановах від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі №758/6565/16-ц вказав на те, що суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові. Суд зауважує, що сторони після прийняття справи до провадження суддею Романишеною І.П., не висловлювали наміру щодо призначення в даній справі судової фінансової-економічної експертизи. Також, необхідно наголосити, що суд ненаділений повноваженнями на призначення судової експертизи з власної ініціативи за відстуності відповідного волевиявлення учасника судового розгляду, оскільки вказана дія буде суперечити принципу замагальності та диспозитивності цивільного судочинства. Отже, визначаючись з розміром заборгованості, з урахуванням наданих до суду доказів, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було переховано на розрахунковий рахунок позивача платіж в розмірі 19 500 грн., що підтверджено платіжним документом від 16.04.2015 р. (а/с.135, том.1) Зі змісту зведеної облікової виписки з рахунку клієнта [PERSON] (а/с.72-79, том.2) вбачається, що вказаний платіж позивач врахував при розрахунку заборгованості за жовтень 2014 р. в розмірі 1 140 грн. 51 коп., листопад 2014 р. в розмірі 10 500 грн. 51 коп., грудень 2014 р. в розмірі 7 858 грн. 98 коп. Також, судом встановлено, що на користь ТОВ "Порше Мобіліті" було перераховано страхові відшкодування в розмірі 5 810 грн. 57 коп., 1 447 грн. 85 коп. (а/с.237-238, том.2), однак відповідні платежі не було враховано позивачем, при розрахунку заборгованості за кредитним договором, що вбачається з тексту заяви про збільшення розміру позовних вимог, зведеної облікової виписки з рахунку клієнта [PERSON] (а/с.72-79, том.2), також вказане підтверджено у письмових поясненнях представника позивача від 13.04.2023 р. Суд, з урахуванням викладеного, вбачає за необхідне вирахувати відповідні платежі від заборгованості відповідача за кредитом, в порядку визначеному пунктом 1.7 Загальних умов кредитування. Так, відповідні кошти позивач мав вирахувати при здійсненні розрахунку часткової заборгованості щомісячного платежу за грудень 2014р. (4 314 грн. 59 коп.), а також щомісячного платежу за січень 2015 р. (14 749 грн. 36 коп.). Отже, часткова заборгованість щомісячного платежу за грудень 2014 р. відсутня, а часткова заборгованість щомісячного платежу за січень 2015 р. складає 11 805 грн. 53 коп. (14 749 грн. 36 коп. - 2 943 грн. 83 коп.). Отже, суд перевіривши надані до суду розрахунки позивача стосовно заборгованості, які викладено у заяві про збільшення позовних вимог, враховуючи надані до суду докази, а також те, що позичальник категорично заперечуючи проти наявності заборгованості перед кредитодавцем, детального контррозрахунку не надав до суду, також не спростував відсутність заборгованості відповідними доказами, які б підтверджували ту обставину, що відповідні платежі за кредитним договором було сплачено відповідачем з дотриманням строків щомісячних платежів, передбачених Графіком погашення кредиту, вбачає обґрунтованим розрахунок заборгованості загальної суми зі сплати кредиту та процентів за його користуванням за кредитним договором в загальному розмірі 90 404 грн. 52 коп., що складає частково щомісячний платіж за січень 2015 р. в розмірі 11 805 грн. 53 коп., щомісячний платіж за лютий 2015 р. в розмірі 16 379 грн. 17 коп., залишок неповернутої суми кредиту в розмірі 62 219 грн. 82 коп. При перевірці правомірності розрахунку залишку неповернутої суми кредиту в розмірі 62 219 грн. 82 коп., що еквівалентно 2 393, 07 дол. США. (курс валюти станом на лютий 2015р. 26 грн./дол. США), суд враховує наступні висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, висловлені у постанові від 16.11.2022 р. справа № 263/11967/16-ц: «…..Відповідно до умов кредитного договору та графіка погашення кредиту усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені [PERSON] в національній грошовій одиниці гривні і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, відповідно до статті 1.3. Загальних умов кредитування, згідно з якою позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому для розрахунку використовуватиметься обмінний курс, чинний станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунка. Ураховуючи наведене, Верховний Суд вважає правильними висновки судів про те, що визначена ТОВ «Порше Мобіліті» заборгованість за основним кредитом в еквіваленті 36 678,29 США, що відповідно до обмінного курсу валют ПАТ «Креді Агріколь Банк» на момент пред`явлення вимоги про дострокове стягнення кредитної заборгованості від 05 жовтня 2015 року становила 885 158,98 грн (1 долар США - 21,134 грн), нарахована відповідно до умов кредитного договору, а тому безпідставними є доводи касаційної скарги [PERSON] , про те, що при розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідачем повинен був застосовуватися курс долара США до гривні станом на переддень укладення кредитного договору, а саме, 8,88 грн за 1 долар США…..». Щодо відсутності підстав включення в розмір заборгованості нарахованих позивачем процентів за користування кредитними коштами в розмірі 506 грн. 28 коп., а також неустойки за кредитним договором, суд зауважує наступне. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 755/22611/14-ц та у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 310/9979/15, висловив висновки, що факт неотримання боржником вимоги про дострокове виконання зобов`язання не впливає на обчислення нового строку виконання основного зобов`язання, оскільки саме по собі направлення вимоги, в якій вказано порядок і строк виконання зобов`язання свідчить про те, що банк реалізував своє право вимоги на дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів і пені, та в односторонньому порядку змінив умови договору. З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Порше Мобіліті» направило [PERSON] вимогу-претензію 19.02.2015 р., а тому відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом та використало своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів, належних відповідно до статті 1048 ЦК України. При цьому, зі змісту претензії не вбачається, що позивачем було заявлено про сплату процентів за користування кредитом у відповідному розмірі, а тому в даному випадку, з врахуванням наданих до суду документів, суд не вбачає підстав для врахування процентів за користування кредитними коштами в розмірі 506 грн. 28 коп. до загального розміру заборгованості, оскільки матеріалами справи не підтверджено, що вказану суму було визначено станом на день пред`явлення претензії, тобто в рамках дії кредитного договору. Також, суд не вбачає підстав для врахування до розміру заборгованості пені та штрафу нарахованих позивачем на підставі пункту 8.1, 8.2 Загальних умов кредитування, з урахуванням наступного. Відповідно до пункту 8.1. Загальних умов кредитування, у разі порушення терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту та/або додаткового кредиту відповідно до графіка погашення кредиту, відповідач сплачує ТОВ «Порше Мобіліті» пеню у розмірі 10 % річних від суми заборгованості за кожен день прострочення до моменту повного погашення заборгованості включно. Пунктом 8.2 Загальних умов кредитування передбачено, що у разі порушення позичальником терміну повернення кредиту та/або додаткового кредиту, визначеного у ст. 3.3 за винятком умови порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту та/або додаткового кредиту відповідно до графіка погашення кредиту, передбаченого в ст. 3.2.1, позичальник сплачує компанії штраф у розмірі 20 % від суми кредиту. Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Частиною 1 статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц, від яких Верховний Суд не відступав та здійснив посилання у постанові від 15.03.2023 р. в справі №300/438/18. Суд також не вбачає підстав для врахування до розміру заборгованості штрафу, відповідно до п.8.3 Загальних умов кредитування, оскільки відповідний розмір неустойки за договором може буди стягнуто з відповідача лише за наявності надсилання вимог на адресу боржника, що прямо передбачено умовами кредитного договору, однак відповідних доказів надсилання матеріали справи не містять, а тому штраф у розмірі 2 909 грн. 83 коп., є необґрунтованим та безпідставим. Водночас, суд зауважує, що копії рахунків-фактур на погашення суми кредиту та процентів підставами для нарахування штрафних санкцій за п.8.3 бути не можуть, оскільки їх щомісячне направлення позичальнику передбачене п. 1.4.3 Загальних умов кредитування. Щодо компенсаційних нарахувань за ст.625 ЦК України, суд зазначає наступе. Згідно із ч. 2. ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Позивач вбачає, що загальна сума 3% річних, що підлягає сплаті через невиконання відповідачем грошових зобов`язань зі сплати щомісячних платежів по кредиту та повернення залишку суми кредиту, складає 14 310 грн. 37 коп., а саме: - з 16.12.2014 р. по 17.01.2020 р. прострочення становить 1 859 дні, від суми 4 314 грн. 59 коп. (несплата (частково) щомісячного платежу за грудень 2014 року), що становить: 659 грн. 24 коп.; - з 16.01.2015 р. по 17.01.2020 р. прострочення становить 1 828 дні, з суми 14 749 грн. 36 коп. (несплата щомісячного платежу за січень 2015 року), що становить: 2 216 грн. 04 коп.; - з 16.02.2015 р. по 17.01.2020 р. прострочення становить 1 797 дні, з суми 16 379 грн. 17 коп. (несплата щомісячного платежу за лютий 2015 року), що становить: 2 419 грн. 18 коп.; - з 22.03.2015 р. по 17.01.2020 р. прострочення становить 1 763 дні, з суми 62 219 грн. 82 коп. (неповернута суми кредиту), що становить: 9 015 грн. 91 коп.; Однак, суд не погоджується з початком періоду розрахунку в перший трьох вищезазначених розрахунках позивача, оскільки відповідне нарахування можливо лише з наступного дня надсилання позивачем відповідної претензії, в даному випадку 20.02.2015р. Вказаний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 26.05.2022 р. справа №205/6431/16 та від 15.03.2023 р. в справі №300/438/18. Крім того, як вже було встановлено вище, часткова несплата щомісячного платежу за грудень 2014 року у відповідача відсутня, тому в даному випадку нарахування 3% відсотків річних у першому періоді розрахунку позивача є безпідставним, а в другому випадку необхідно скоригувати розмір суми. Отже, розмір 3 % річних від простроченої заборгованості за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання становить 13 169 грн. 49 коп. та обраховується за формулою: сума заборгованості помножено на 3 % річних розділити на 365 днів (у році) помножити на кількість днів прострочення: - з 20.02.2015р. по 17.01.2020р. прострочення становить 1 793 дні, з суми 11 805 грн. 53 коп. (часткова несплата щомісячного платежу за січень 2015 року), становить: 1 739 грн. 78 коп. та розраховується наступним чином: 11 805, 53 х 3% : 365 днів х 1 793 дні прострочки = 1739,78 грн.; - з 20.02.2015 р. по 17.01.2020р. прострочення становить 1 793 дні з суми 16 379 грн. 17 коп. (несплата щомісячного платежу за лютий 2015 року), становить: 2 413 грн. 80 коп. та розраховується наступним чином: 16 379, 17 х 3% : 365 днів х 1 793 дні прострочки = 2 413, 80 грн.; - з 22.03.2015 р. по 17.01.2020р. прострочення становить 1 763 дні з суми 62 219 грн. 82 коп. (неповернута суми кредиту), становить: 9 015 грн. 91 коп. та розраховується наступним чином: 62 219, 82 грн. х 3% : 365 днів х 1 763 дні прострочки = 9 015, 91 грн. При цьому, суд вказує на те, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на стягнення 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Отже, враховуючи факт звернення позивача до суду у травні 2016 року, реалізацію позивачем свого права на збільшення позовних вимог, передбаченого ст. 49 ЦПК України, обставини розгляду даної справи щодо направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, а також те, що основне зобов`язання відповідачем станом на день винесення рішення суду не виконано, суд вважає, що позивачем строк позовної давності у даному випадку не пропущено, а тому посилання представника відповідача у промові на необхідність застосування позовної давності в даному випадку є безпідставним. Також, суд звертає увагу на тому, що перебіг позовної давності переривається окрім пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників (ч. 2 ст. 264 ЦК України), також і вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (ч.1 ст.264 ЦК України). Так, в матеріалах цивільної справи міститься платіжне доручення від 16.04.2015 р. про здійснення відповідачем сплати коштів в розмірі 19 500 грн., за кредитним договором, після направлення позивачем претензії про дострокову сплату коштів 19.02.2015 р., що свідчить про визнання відповідачем певного обов`язку по сплаті боргу, а тому суд вбачає вказану дію як підтвердженим фактом переривання перебігу позовної давності. Водночас, суд не вбачає правомірним врахування втрат від інфляційних процесів за порушення терміну оплати чергового платежу в повернення кредиту та залишку суми кредиту в розмірі 80 957 грн. 14 коп., враховуючи наступне. Відповідно до умов кредитного договору та графіка погашення кредиту усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені відповідачем в національній грошовій одиниці гривні і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, відповідно до статті 1.3. Загальних умов кредитування, згідно з якою позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим, положення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку не застосовується (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року, справа №198/527/18-ц, зазначено, що норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням викладено, суд вбачає нарахування індексу інфляції за ч.2 ст.625 ЦК України в даному випадку безпідставним, враховуючи, що умовами кредитного договору передбачено, що кошти підлягають сплаті відповідачем в гривнях з одночасним визначенням еквіваленту в іноземній валюті. Також, суд вбачає, що нарахування позивачем збитків у розмірі 39 736 грн., є безпідставним та таким, що не підлягає врахуванню до загального розміру заборгованості за кредитним договором, з урахуванням наступного. Згідно п. 8.5 Загальних умов кредитування, збитки, заподіяні у зв`язку з неналежним виконанням кредитного договору, повинні бути відшкодовані винною стороною у повному обсязі, понад передбачені штрафні санкції. Поняття збитків визначено статтею 22 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пунктами першим та другим статті 22 ЦК України визначено, що збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення особою свого порушеного права. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Верховний Суд у своїй постанові від 26.05.2022 р. у справі №205/6431/16 зазначив, що вказані ТОВ «Порше Мобіліті» витрати (витрати пов`язані зі зверненням до нотаріуса для вчинення виконавчого напису нотаріуса та у зв`язку з тим, що відповідач припинила сплачувати страхові платежі на користь страхової компанії) не відповідають ознакам збитків, що визначені частиною другою статті 22 ЦК України, та не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Як вбачається з матеріалів справи, витрати позивача у сумі 39 736 грн. були понесені позивачем у зв`язку із зверненням ТОВ «Порше Мобіліті» до спеціалізованих організацій, а саме: ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» для вжиття заходів щодо досудового стягнення заборгованості за кредитним договором, зокрема, вчинення виконавчого напису, відкриття виконавчого провадження та його супроводження. 21 квітня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. був вчинений виконавчий напис за реєстр. № 426 про звернення стягнення на предмет застави і за рахунок отриманих від реалізації коштів задовольнити вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» за період з 16.10.2014 р. по 17.02.2015 р. на загальну суму - 148 872 грн. 39 коп. Вказаний виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню в судовому порядку, що вбачається з наявної у справі копії рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м.Києва від 30.03.2016 р. справа №761/15896/15-ц. (а/с.207, том1). З урахуванням викладеного, суд не погоджується з твердженням представника позивача про те, що ТОВ "Порше Мобіліті" має всі підстави для врахування даної суми до заборгованості за кредитним договором, оскільки заявлені позивачем витрати не відповідають ознакам збитків, що визначені частиною другою статті 22 ЦК України. Крім того, позивачем не доведено, що вказані витрати були необхідними для відновлення свого порушеного права, з урахуванням тієї обставини, що позивач все ж таки звернувся до суду з даним позовом. Підсумовуючи все вищевикладене, суд вбачає обґрунтованим наступний загальний розмір заборгованості за кредитним договором в сумі 103 574 грн. 01 коп., що складається з основної суми боргу 90 404 грн. 52 коп., 3% річних в розмірі 13 169 грн. 49 коп. Щодо посилання представника відповідача на те, що під час розгляду справи позивачем не було надано до суду доказу на підтвердження видачі суми кредиту в розмірі 202 334 грн. 24 коп., то в даному випадку, відсутність відповідного доказу в матеріалах цивільної справи жодним чином не спростовує той факт, що відповідач отримала відповідні кошти у вказаному розмірі, з урахуванням тієї обставини, що відповідач здійснила відповідне волевиявлення щодо підпису кредитного договору, яким підтвердила видачу кредиту в сумі 202 334 грн. 24 коп., а також певний період сплачувала платежі за договором. Крім того, твердження представника відповідача не узгоджується з матеріалами цивільної справи, а також поведінкою відповідача, зокрема, звернення до суду з вимогою про визнання договору таким, що припинив свою дію (цивільна справа №761/23907/16-ц). Так, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а сторона яка заявляє відповідне аргументування має обов`язок належного його підтвердження відповідними доказами, які в даному випадку представник відповідача не надав до суду, а долучені до матеріалів справи докази та вказані доводи представника відповідача не спростовують визначеної судом суми заборгованості за кредитним договором та не є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому, суд враховує наступний висновок Верхового Суду зазначений у постанові від 25.01.2023 р. справа № 209/3103/21: «…..Стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», тому висновки суду апеляційної інстанції про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованим, у зв`язку із чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалено при неправильному застосуванні норм матеріального права в частині визначення належності доказів, якими може бути підтверджена заборгованість перед банком, а також норм процесуального права в частині доказування…..». Тобто, суд в даній справі, враховуючи ту обставину, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами розмір заборгованості визначений позивачем, при визначенні дійсного боргу за кредитним договором враховує стандарт доказування «більшої вірогідності». Щодо звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості, суд зазначає наступне. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] укладений договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. Предмет застави - транспортний засіб Volkswagen, модель Caddy GP Maxi Komby, рік випуску 2012. Зі змісту вказаного договору вбачається, що предмет застави є власністю заставодавця на підставі договору-купівлі продажу №1600016701-36422974, укладеного заставодавцем з Атлант-М Лепсе, ТОВ та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 10.05.2012 р. Пунктом 1.4 договору застави визначено, що у випадку невиконання заставодавцем положень кредитного договору, заставодержатель має право отримувати задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави переважно перед іншими кредиторами в повному обсязі вимог, включаючи основну суму боргу, проценти за користування кредитом, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, включаючи пеню та інші штрафні санкції, витрати заставодержателя, а також видатки на звернення стягнення на предмет застави на його реалізацію. Заставодержатель має право задоволення своїх вимог за цим договором та кредитним договором, яке виникає у заставодержателя у випадку невиконання або часткового невиконання заставодавцем своїх зобов`язань перед заставодержателем за кредитним договором та в інших випадках передбачених цим договором, при простроченні належного платежу та згідно з розділом 4 договору. Задоволення вимог заставодержателя здійснюється шляхом добровільної передачі предмета застави у власність заставодержателя, або шляхом звернення стягнення на предмет застави (п.5.1., 5.2 договору застави). У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Статті 19, 20 Закону України «Про заставу» встановлюють, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язань, забезпеченого заставою, воно не буде виконано. Статтею 24 Закону "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. В матеріалах справи міститься витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №64308974 (а/с.152-153, том.2), зі змісту якого вбачається, що звернення стягнення на об`єкт обтяження транспортний засіб Volkswagen, модель Caddy GP Maxi Komby, рік випуску 2012, позивачем зареєстровано. Також, з витягу не вбачається інших обтяжувачів щодо транспортного засобу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 р. у справі №361/7543/17 зробила правовий висновок про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне, тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням. У резолютивній частині судового рішення про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням та звернення стягнення на предмет іпотеки слід вказувати, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже, таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне. Отже наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки. Таке рішення не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. З урахуванням встановлення судом заборгованості за кредитним договором, умови договору застави, релевантні висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, суд приходить до висновку про те, що вимога щодо звернення стягнення на предмет застави підлягає задоволенню. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені належними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. Поряд з цим, у задоволенні зустрічного позову, у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, необхідно відмовити. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 1 553 грн. 50 коп.

Outcome: partial