Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

11 квітня 2023 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла заява [PERSON] та [PERSON] , про встановлення факту реєстрації шлюбу та поновлення актового запису про шлюб. Заява обґрунтована тим, що 15 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Джанкойським районним відділом запису актів громадянського стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим та видано свідоцтво про укладення шлюбу серія [NUMBER] . У шлюбі у сторін народилося троє дітей - донька [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Свідоцтво про шлюб та про свідоцтва про народження дітей були видані на тимчасово окупованій території. Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 01 березня 2023 року у справі № 463/1430/23 встановлено факти народження дітей та отримано свідоцтва про їх народження у Личаківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Заявниця звернулася до Білоцерківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області з метою встановлення факту укладення шлюбу, проте їй було рекомендовано звернутися до суду через відсутність у реєстрі про шлюб даних про шлюб між сторонами. Встановлення даного факту необхідне заявниці для підтвердження родинних відносин. Заявники є релігійними особами і для них є важливим факт народження дітей у шлюбі. За таких обставин, заявники просять суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт реєстрації шлюбу 15 липня 2015 року, про що 15 липня 2015 року зроблено актовий запис про укладення шлюбу № 373 Джанкойським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, який був укладений між [PERSON] , [INFO] , громадянкою Республіки Узбекистан та [PERSON] , громадянином України, [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини залишити « [PERSON] », прізвище чоловіка « [PERSON] », поновивши актовий запис про шлюб. Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу 11 квітня 2023 року передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 12 квітня 2023року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначивши судовий розгляд за правилами окремого провадження у відкритому судовому засіданні на 12 травня 2023 року. В судове засідання учасники справи не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом своєчасно та належним чином. Заявники [PERSON] та [PERSON] 12 травня 2023 року звернулися до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, підтримання ними заяви в повному обсязі. Заінтересована особа - Білоцерківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області 12 травня 2023 року направив на адресу суду листа про розгляд справи за відсутності представника відділу та проханням розглянути справу згідно чинного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Заявник [PERSON] 08 березня 2023 року уклав договір оренди двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.19-20). 15 липня 2015 року на тимчасово окупованій території Джанкойським відділом запису актів громадянського стану видано свідоцтво про укладення шлюбу між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 373 (а.с.21). Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 01 березня 2023 року задоволено заяви [PERSON] та [PERSON] та встановлено факт народження [INFO] [PERSON] , [INFO] [PERSON] та [INFO] [PERSON] , батьками яких є заявники у справі (а.с..25-28). При вирішенні справи суд виходить з наступного: Відповідно до пункту 4 частини першої статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. Згідно статті 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до частини третьої статі 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчаосово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Відповідно до ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Приймаючи до уваги те, що заявники [PERSON] 15 липня 2015 року уклали шлюб між собою, який був зареєстрований Джанкойським районним відділом запису актів громадянського стану АРК, тобто в населеному пункті, яке на момент реєстрації шлюбу відносилося до тимчасово окупованої території, суд вважає за можливе відповідно до ст. 315 ЦПК України та ч.3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», задоволити вказану заяву в частині встановлення факту реєстрації шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Разом з цим суд вважає, що поновлення актового запису про шлюб між заявниками, не є можливим у зв`язку з тим, що вказаний актовий запис не видавався органами реєстрації актів цивільного стану України, а його було видано на тимчасово окупованій території.

Outcome: partial