Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

У вересні 2022 року позивачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та їх законний представник [PERSON] , звернулись до суду із даним позовом до [PERSON] та просили позбавити [PERSON] батьківських прав відносно себе. Підставою цьому зазначили, що відповідачка є їхньою матір`ю, яка весь час їхнім життям не цікавиться, участі у їх вихованні та догляді не бере, фізичним, духовним та моральним розвитком не займається. Їх вихованням та доглядом займається їхній батько самостійно без участі та підтримки відповідачки. Комісією у складі старости Морозівського старостинського округу Мартинюк Т.Ю., діловода загального відділу Погребищенської міської ради [PERSON], завідуючої Морозівської сільської бібліотеки [PERSON], сусідки [PERSON] проведено обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, в якій проживають малолітні діти, за результатами якої складено акт від 25.08.2022 року. Перевіркою встановлено, що створені всі необхідні умови для здорового та всебічного розвитку дітей. На думку позивачів вищезазначені обставини свідчать про невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, які закріплені в ст.184 СК України, у зв`язку з чим вони змушені звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 20.10.2022 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а.с. 29-31). Ухвалою суду від 20.02.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.72-73). Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутність та просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі ( а.с. 96). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити та пояснив, що свою матір останній раз бачив ще тоді, коли навчався в 7 чи 8 класі, вона на той час вже з ними не проживала, мати зловживає спиртними напоями та він спілкується з матір`ю тільки по телефону. Законний представник неповнолітніх позивачів - [PERSON] підтримав позов, звернувши увагу суду на наявність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав та пояснив, що з 1997 року відповідачка з ними не проживає та взагалі не має постійного місця проживання, вже третій рік вона відбуває покарання в місцях позбавлення волі, з відповідачкою спілкується, вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, крім того відповідачка зловживає алкогольними напоями, дочка [PERSON] навчається в м. Вінниця та не бажає спілкуватись з відповідачкою, а син [PERSON] спілкується з матір`ю тільки по телефону. Документи на будинок, в якому він проживає разом з дітьми, на даний час ще не оформив, відповідачка в цьому будинку не зареєстрована. Представник органу опіки та піклування - виконавчого комітету Погребищенської міської ради - Пономаренко В.М. позов підтримав та пояснив, що вихованням та матеріальним забезпеченням дітей займається виключно батько. Відповідачка у судове засідання не з`являлась, виклик відповідачки було здійснено на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада» на веб-сайті Погребищенського районного суду Вінницької області, що є належним повідомленням про дату, час та місце проведення судового засідання (а.с.37). Крім того, відповідачка про судові засідання повідомлялась шляхом надсилання судових повісток, про що свідчать її розписки про їх одержання, які надіслано на адресу суду Державною установою «Збаразька виправна колонія № 63» (а.с.58, 69, 80, 94). Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з викладеним суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Заслухавши учасників справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення цього позову, виходячи з наступного. Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України № 789-Х11 від 27.02.1991, «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини». Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, що їх замінюють зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний розумовий та духовний розвиток, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 15 січня 2018 року (справа № 143/1765/17) було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Від даного шлюбу вони мають четверо дітей, з яких двоє неповнолітніх, а саме: син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30 серпня 2018 року, актовий запис № 6 (а.с. 9) та дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17 жовтня 2017 року, актовий запис № (а.с.10). Згідно довідки - виписки з погосподарської книги від 25.08.2022р. №12-135 гр. [PERSON] , [INFO] , проживає в [ADDRESS] , та до складу його сім`ї входять: дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Актом №12-06 обстеження матеріально - побутових умов сім`ї [PERSON] від 25.08.2022 року підтверджується, що неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з батьком та навчаються відповідно в ВПУ № 42 м. Погребище та ВПУ №7 м. Вінниця, для виховання та розвитку дітей створено належні умови проживання в сім`ї, де склалися доброзичливі та теплі стосунки. Мати дітей [PERSON] з 18.05.2018 року з сім`єю не проживає, вихованням дітей не займається та зв`язок з сім`єю не підтримує (а.с. 12). Згідно характеристик, виданих КЗ «Бухнівський заклад загальної середньої освіти І-ІІ ступеня» Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області, [PERSON] та [PERSON] характеризуються позитивно. Батько цікавиться навчанням сина та дочки, їх поведінкою, відповідально ставиться до їхніх потреб. Постійно підтримував зв`язок з класними керівниками. Мати не виходила на зв`язок ні з ким з педагогічного колективу закладу протягом року і не брала належної участі у вихованні сина та дочки (а.с. 13, 14). Отже, зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що мати дітей - відповідачка [PERSON] протягом п`яти років, тобто з часу розірвання шлюбу з законним представником дітей (батьком), повністю самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, а саме з дітьми не проживає, не проявляє батьківської турботи щодо неповнолітніх дітей, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не цікавиться здоров`ям та не займається вихованням, а також матеріально не забезпечує сина та дочку. Вказане також підтверджується висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, затвердженим рішенням виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 10 листопада 2022 року № 420 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав», згідно якого уповноважений орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до її дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.39-42). У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Згідно частин 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами другою та четвертою ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. В ч.1 ст.165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] безвідповідально ставиться до питання виховання своїх дітей та їх матеріального забезпечення. Відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що встановлено безпосередньо у судовому засіданні. Вона не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти. Досліджені у судовому засіданні докази підтверджують посилання позивачів на те, що відповідачка ухиляється від своїх батьківських обов`язків та не приймає участі в їх житті. Протягом розгляду справи відповідачка для себе належних висновків не зробила, реальних кроків щодо виховання та утримання дітей не вчинила. Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні [PERSON] її неповнолітніх дітей, судом не встановлено. Також судом не встановлено жодних об`єктивних даних, які б вказували на те, що остання намагалася виконувати батьківські обов`язки. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи міститься достатньо доказів, які свідчать про умисне ухилення відповідачки [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина [PERSON] та дочки [PERSON] , її свідоме нехтування своїми обов`язками як матері, її небажання брати участь у фізичному і духовному розвитку дітей, а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На переконання суду позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітніх дітей не зашкодить інтересам дітей, їх подальшому вихованню та утриманню.

Outcome: approved