Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 20.07.2022 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом про стягнення з [PERSON] грошових коштів в сумі 242035,20 гривень 22 копійки, як подвійної суми завдатку за договором завдатку від 01.09.2021 року, а також інфляційних втрат за період з січня по лютий 2022 року в сумі 3509,51 грн., трьох відсотків річних за період з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року в сумі 537,12 грн., а також судових витрат. В обґрунтування позову, позивачка посилається на те, що вона [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . В подальшому, як стверджує позивачка, вона та відповідач дійшли до рішення про продаж [PERSON] належної йому частки у нерухомому майні на її [PERSON] користь, за наслідком чого, обумовивши подальші суттєві умови договору купівлі-продажу, вони 01.09.2021 року уклали договір завдатку. За умовами укладеного договору, сторони погодили, що [PERSON] продає, а [PERSON] придбає 1/3 частку квартири [ADDRESS] , та зобов`язані укласти відповідний договір в строк до 31.12.2021 року. З метою підтвердження наміру укладення договору купівлі-продажу та з метою забезпечення його виконання, позивачка діючи, як покупець, передала відповідачеві завдаток в сумі 4500,00 гривень, що складало еквівалент 121017,60 грн., які отримані [PERSON] . В подальшому, як зазначає позивачка, у погоджений у договорі завдатку строк, відповідач перестав відповідати на телефон, здійснювати контакт та не здійснив дій з укладення договору купівлі-продажу належної йому частки нерухомого майна. За наслідком чого, [PERSON] вважає наявними підстави для стягнення з відповідача переданої йому за договором застави суми завдатку у подвійному розмірі, що складає 242035,20 грн., у відповідності до п.2.4 договору, а також з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Вказані обставини зумовили звернення позивачки до суду з цим позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 03.08.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання, з повідомленням сторін по справі. 30.09.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відстрочити строк виконання договору завдатку від 01.09.2021 року на час введеного на території України воєнного стану, а також заперечує проти заявлених до стягнення витрат на правову допомогу. 25.10.2022 року до суду надійшла заява [PERSON] про зміну предмету позову, яка була подана адвокатом Яворським Г.С. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 09.02.2023 року вказану заяву повернуто заявникові по справі, з підстав того, що подана і підписана неналежною особою, а саме адвокатом Яворським Г.С., без надання належних документів на підтвердження повноважень діяти від імені [PERSON] 03.04.2023 року до суду надійшла заява від представника позивачки про зміну предмету позову, у відповідності до якої позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь подвійну суму завдатку за договором завдатку від 01.09.2021 року в сумі 9000,00 доларів США. У судове засідання призначене на 03.05.2023 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, однак: - 09.02.2023 року до суду надійшла заява від представника позивачки про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності; - 01.05.2023 року до суду надійшла заява від [PERSON] про визнання позову про стягнення суми завдатку та розгляду справи за його відсутності. Приймаючи подання сторонами по справі заяв про розгляд справи за їх відсутності, судом було ухвалено про розгляд справи за позовом позивача, з урахуванням зміни предмету позову, в судовому засіданні 03.05.2023 року за відсутності учасників справи, на підставі документів наявних в матеріалах справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності: [PERSON] з часткою 1/3, [PERSON] з часткою 1/3 та [PERSON] з часткою 1/3, що підтверджується наданою до суду інформаційною довідкою з Державного реєстру речових парв на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №294931184 від 17.01.2022 року. 01.09.2021 року між [PERSON] та [PERSON] мудл укладено договір завдатку, за умовами якого сторони домовилися, що продавець [PERSON] продає, а покупець [PERSON] купує об`єкт нерухомості, а саме 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Пунктом 2.3 договору, сторони узгодили строки здійснення намірів купівлі-продажу у строк до 31.12.2021 року. Згідно із пунктом 2.4.договору, сторони дійшли згоди, що в підтвердження факту наміру укладення договору купівлі-продажу об`єкту продажу та з метою забезпечення його виконання покупець передає продавцю завдаток грошову суму у розмірі 4500,00 доларів США, що становить еквівалент 121017,60 грн. В пункту 2.6 договору, сторони засвідчили, що цей договір є попереднім договором між сторонами щодо купівлі-продажу об`єкту продажу. У відповідності до пункту 3.2, покупець зокрема у випадку відмови продавця від намірів здійснення договору купівлі-продажу об`єкта продажу або порушення інших зобов`язань за цим договором, зокрема зобов`язань щодо термінів здійснення договору купівлі-продажу, продавець повертає покупцю подвійну суму завдатку, вказану в п.2.4 під час підписання цього договору. Вказаний договір укладено сторонами в простій письмовій формі. Як вбачається, 16.02.2022 року [PERSON] було скеровано вимогу-претензію на ім`я [PERSON] про прибуття до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бежан А.В. 21.02.2022 року о 14 год. 00 хв., з метою укладення договору купівлі-продажу, або повернення отриманих в якості завдатку грошових коштів в подвійному розмірі. Скерування вказаної вимоги підтверджується наданим до суду поштовим рекомендованим відправленням з описом вкладення до цінного листа, яке в свою чергу отримано відповідачем 18.02.2022 року, що підтверджується поштовим трекінгом АТ Т «Укрпошта». Під час розгляду справи, сторонами не оспорювалось укладення і підписання вищевказаного договору, а також відповідачем не оспорювалось отримання за цим договором від [PERSON] грошових коштів в сумі 4500,00 доларів США та не укладення основного договору купівлі-продажу, а навпаки приймаючи визнання позову у відповідності до поданих до суду заяви від 01.05.2023 року, суд вважає визнаними з боку останнього, що у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягає. Отже, відповідачем отримано від позивача за укладеним договором завдатку від 01.09.2021 року грошові кошти в сумі 4500,00 доларів США. Основний договір купівлі-продажу щодо належної [PERSON] 1/3 частки квартири [ADDRESS] , між позивачем та відповідачем укладено не було. Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст.ст.12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з п.1 ч.2\~ст.11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України,\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України,\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.1\~ст.509 ЦК України,\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до\~ст. 610 ЦК України. Відповідно до\~ст.655 ЦК України,\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відносини з укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна регулюються\~ст. 635 ЦК України\~та\~параграфом 1\~Глави 54 ЦК України. Відповідно до ч.1\~ст.635 ЦК України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно положень\~ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до частин першої, третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому, для попереднього договору, наряду з іншими його умовами повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Тобто, у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того, чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій. Як вбачається, в цій справі, сторонами 01.09.2021 року договір застави, містить умови щодо усіх істотних умов майбутнього договору купівлі-продажу нерухомого майна, предмет об`єкту нерухомого майна, його ціну, строк укладення основного договору, за наслідком чого суд вважає, що укладений договір застави від 01.09.2021 року є попереднім договором купівлі-продажу, у відповідності до положень ст. 635 ЦК України, що також визнано сторонами договору у пункті 2.6 договору. Разом з тим, враховуючи вищевказані положення законодавства, оскільки сторонами в майбутньому було узгоджено укладення договору купівлі-продажу щодо нерухомого майна, який у відповідності до приписів ст. 657 ЦК України укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню, суд зазначає. що укладений сторонами договір застави від 01.09.2021 року, як попередній договір купівлі-продажу підлягав також нотаріальному посвідченню. Отже, договір застави від 01.09.2021 року, як попередній договір щодо купівлі-продажу нерухомого майна, між сторонами нотаріально посвідчений не був, фактично укладений в простій письмовій формі, що свідчить про його нікчемність, а відтак жодних правових наслідків він не породжує, у зв`язку з чим внесені позивачем кошти не можуть розглядатись як спосіб виконання зобов`язань, тобто як завдаток. Оскільки недійсний правочин відповідно до ч.1, 4 ст. 216 ЦК України не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Разом з тим, суд зазначає, що договір купівлі-продажу житлового будинку між сторонами укладено не було, а тому передані грошові кошти не можуть вважатись завдатком, вони є авансом, який підлягає поверненню у зв`язку із не укладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений. Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/1084/18, який є обов`язковим на підставі положень ч.4 ст.263 ЦПК України, аванс є звичайною сумою попередньої оплати за договором, яка не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку. У разі невиконання зобов`язання, по якому передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила. Крім того, слід зазначити, що аналогічний правовий висновок викладено і у постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 року в справі №6-176цс12. Зокрема, Судова палата в цивільних справах Верховного Суду України зазначає, що згідно із ч. 2ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника за попереднім договором платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Законом не передбачено, що якщо аванс згідно з умовами попереднього договору був переданий, а зобов`язання не виконано, тобто основний договір у визначений попереднім договором строк не укладений, то аванс залишається у сторони, яка його отримала. Така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства. В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2012 року, від 14 березня 2012 року, від 27 липня 2011 року у справах про стягнення авансових платежів, сплачених за попередніми договорами і розірвання таких договорів суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що в разі не укладення сторонами основних договорів у строк, визначений попередніми договорами, передані позивачами в рахунок оплати за основними договорами грошові кошти є відповідно дост. 570 ЦК України не завдатком, а авансом і підлягають поверненню особам, які їх сплатили. Проаналізувавши зазначені обставини, суд дійшов висновку, що сторони домовилися укласти договір купівлі-продажу частки квартири, у зв`язку з цим позивач передав відповідачу кошти в загальному розмірі 4500,00 доларів США. Однак сторони не уклали та не оформили договір купівлі - продажу квартири за формою, передбаченою ст. 657 ЦК України.\~ З урахуванням вищевикладеного, приймаючи визнання відповідачем отримання грошових коштів від позивача за нікчемним договором в сумі 4500,00 доларів США, які останнім позивачеві не повернуті, які в свою чергу вважаються авансом, тому вони підлягають поверненню в тому ж розмірі, в якому вони надавались. Також, приймаючи положення ч.1, 4 ст. 216 ЦК України, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про наявність підстав для стягнення грошових коштів в сумі 4500,00 доларів США, в подвійному розмірі. Відповідно до\~ст. 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. При цьому вказана норма не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2\~ст. 192 ЦК України). Такі випадки передбачені ст.\~193, ч. 4 ст.\~524 ЦК України,\~Законом України від 16.04.1991 № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,\~Законом України від 23.09.1994 № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Відповідно до ч. 1 ст. 526 зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України,\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі\~статтею 524 ЦК України,\~зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1\~ст. 533 ЦК України,\~грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2\~ст. 533 ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як вбачається зі змісту договору, сторони визначили у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, а тому сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки сторони у спірному договорі передбачили суму у еквіваленті до долара США, то у відповідача виникло зобов`язання повернути на вимогу позивача кошти у національній валюті - гривні, проте у сумі, визначеній за офіційним курсом НБУ, встановленим на день платежу. Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц зазначив, що якщо заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18). Отже, на день ухвалення рішення, при визначенні суми до стягнення, суд повинен визначити і врахувати курс долара США та ухвалити рішення про стягнення сум в межах заявлених позовних вимог. Офіційний курс НБУ долара США до гривні станом на 03.05.2023 року становить 36,5686. Дана інформація є загальновідомою, оскільки міститься в мережі інтернет на сайті НБУ, за посиланням: https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates. Відтак, станом на день ухвалення рішення відповідач має повернути позивачу 164558,70 грн. (4500*36,5686=164558,70). Враховуючи вищенаведене, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошові кошти, отримані за договором застави від 01.09.2021 року, у розмірі 164558,70 грн. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У відповідності до положень ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У відповідності до наявної в матеріалах справи квитанції №ПН225 від 18.07.2022 року, позивачкою при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в сумі 2460,80 грн. Доказів на підтвердження понесення позивачем будь-яких інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять. У позовній заяві позивач в орієнтовному розрахунку судових витрат зазначалось про очікування позивачем і можливе понесення витрат у зв`язку зі складенням процесуальних документів та представленням її інтересів в судових засідань на суму 10000,00 грн. Разом з тим, судом враховується, що під час розгляду справи позивачкою не заявлялось жодних вимог про стягнення інших витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу, крім судового збору, як і не зазначалось про чітке їх понесення. У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. З матеріалів справи вбачається, що позивачка будучи обізнаною про судове засідання призначене на 03.05.2023 року та звертаючись до суду з вимогою про розгляд справи за її відсутності, не заявляла жодних заяв про подання доказів на підтвердження понесення інших судових витрат, крім сплати судового збору, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. За наслідком вищевикладеного, приймаючи принцип диспозитивності цивільного судочинства у відповідності до ст. 13 ЦПК України, судом здійснюється вирішення питання про компенсацію судових витрат в межах заявлених позовних вимог, а саме щодо сплаченого позивачем судового збору. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 2462,80 грн., а тому, в порядку статті 141 ЦПК України, вказані судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме з розрахунку 50% від сплаченої суми судового збору, як 50% від задоволених вимог, що становить 1231,40 грн. При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial