Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

В грудні 2022 року позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до Чернігівської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири за адресою [ADDRESS] , що належала [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у 1982 році отримала у користування однокімнатну квартиру в [ADDRESS] . 17.06.1986 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб і почали проживати разом у вказаній квартирі. 29.03.1995 року вона та [PERSON] приватизували вказану квартиру у спільну сумісну власність. В 1996 році шлюб було розірвано, але і надалі проживали разом у спірній квартирі. В 1998 році [PERSON] помер. В спадщину після смерті [PERSON] ніхто не вступив, право власності на частку квартири не оформив. Разом з тим [PERSON] продовжувала належним чином користуватись квартирою в цілому. Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 20.12.2022 року відкрито провадження у справі. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що проти задоволення позову заперечують в повному обсязі, вказуючи на відсутність підставі для задоволення позову відповідно до ст.. 344 ЦК України ( визнання права власності за набувальною давністю). В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив суд його задовольнити. Представник відповідача до суду не з`явився. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. У 1982 році позивач отримала у користування однокімнатну квартиру [ADDRESS] . В 1986 році був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] . В березні 1995 році [PERSON] та [PERSON] приватизували квартиру [ADDRESS] в рівних частинах, про що видано Свідоцтво про право власності на житло від 29.03.1995 року. 24.06.1996 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [INFO] [PERSON] помер. За життя [PERSON] мав сина [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] спадкоємці за оформленням спадщини не звертались. Вислухавши позицію представника позивача, дослідивши надані докази, відзив відповідача суд вважає, що позов [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю не підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правовими нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч. 1 і 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто є таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідно до ч.ч. 1, 3 і 5 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу. Враховуючи положення ч.ч. 1 і 3 ст. 1277 ЦК України, слід дійти висновку про те, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. Із огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач [PERSON] була обізнаною про те, що власниками іншої частини квартири, що є предметом спору і щодо якої заявлені вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, за життя був [PERSON] . Тому, відсутні підстави вважати, що володіння позивачем частиною квартири [ADDRESS] , належної [PERSON] , є добросовісним. Відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після померлого [PERSON] , не надавали позивачеві підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним.

Outcome: dismissed