Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

12 жовтня 2018 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави, в особі Харківської міської ради, звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання договорів недійсними, визнання спадщини відумерлою та передачі спадкового майна у власність громади. Позовна заява мотивована тим, що місцевою прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42014220040000070, відомості за яким внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі-ЄРДР) 16 травня 2016 року, за фактом шахрайського заволодіння, зокрема, квартирою [ADDRESS] , яке об`єднане з кримінальним провадженням № 42014220040000070, досудове розслідування якого здійснювалось СВ Московського ВП ГУ НП в Харківській області, встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Харківської міської ради. З відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вбачається, що право власності на вказану квартиру, загальною площею 30,4 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., 21 листопада 2014 року зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1999 року, серії [NUMBER] , виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради. Згідно актового запису про смерть № 17338 від 05 грудня 2014 року, здійсненому відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, [PERSON] , [INFO] , яка проживала квартирі [ADDRESS] , померла [INFO] . З відміток, які є у вказаному актовому записі про смерть, а також у заяві [PERSON] про видачу паспорта (форма № 1), вбачається, що паспорт померлої не зданий. За таких обставин, вважає, що при вчиненні актового запису про смерть місяць в даті народження померлої був помилково вказаний як « [INFO] » замість правильного « [INFO] ». Так, з наданої листом начальника Дзержинського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області заяви мешканки квартири [ADDRESS] [PERSON] про видачу паспорта (форма № 1) вбачається, що датою її народження є саме [INFO] . При цьому, вказана заява містить відмітку про смерть вказаної особи з посиланням на вищевказаний номер актового запису, а саме - № 17338 від 05 грудня 2014 року. Крім цього, з листа заступника директора КП «Жилкомсервіс» від 28 квітня 2016 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] була зареєстрована саме [PERSON] , [INFO] , яка знята з реєстрації у зв`язку зі смертю на підставі актового запису № 17338 від 05 грудня 2014 року. Вважає, що зазначені документи в сукупності однозначно ідентифікують особу померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . У силу частини другої статті 1220 ЦК України в день смерті [PERSON] відкрилася спадщина за її останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі відповідно до приписів частини першої статті 1221 ЦК України, в якій вона була зареєстрована та проживала одна, що підтверджується листом заступника директора КП «Жилкомсервіс» від 28 квітня 2016 року. З інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 19 травня 2016 року, наданих Третьою Харківською державною нотаріальною конторою, вбачається відсутність заведених спадкових справ, виданих свідоцтв про право на спадщину, заповітів, спадкових договорів після смерті [PERSON] , як [INFO] так і [INFO] . Згідно відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А. 21 листопада 2014 року було посвідчено договір купівлі-продажу № 889. За змістом вказаного договору [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом Мурманського нотаріального округу міста Мурманськ Російської Федерації Алексєєвою Н.І. 17 квітня 2014 року за реєстровим № 2343, продала означену квартиру [PERSON] . З огляду на те, що в силу частини четвертої статті 25, п. 11 частини першої статті 346 ЦК України цивільна правоздатність, у тому числі право власності, [PERSON] припинилися у момент її смерті ( [INFO] ), на час нотаріального посвідчення договору від 21 листопада 2014 року вона не була здатна мати та здійснювати цивільні права та обов`язки продавця належної їй за життя квартири. При цьому, наявність довіреності від 17 квітня 2014 року, на яку міститься посилання в тексті договору від 21 листопада 2014 року, не змінює правових наслідків смерті [PERSON] , оскільки в силу п. 6 частини першої статті 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. Разом із цим, згідно отриманого місцевою прокуратурою листа першого заступника начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, відомостей про перетинання у період з 05 липня 2011 року по 01 січня 2015 року державного кордону України громадянкою України [PERSON] , [INFO] , в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» не виявлено. Вказаним листом підтверджується фактична неможливість нотаріального посвідчення нотаріусом Мурманського нотаріального округу міста Мурманськ Російської Федерації Алексєєвою Н.І. 17 квітня 2014 року вищевказаної довіреності, оскільки громадянка України [PERSON] , [INFO] , до часу своєї смерті на території м. Харкова межі території України не залишала. За таких обставин, укладення вищевказаного договору здійснено всупереч вимогам частини першої статті 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. Стосовно позовної давності вказує на те, що згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початком перебігу позовної давності за вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21 листопада 2014 року є звернення 16 червня 2016 року керівника Харківської місцевої прокуратури № 4, з урахуванням обставин, встановлених у період з 16 травня 2016 року по 16 червня 2016 року в ході досудового розслідування кримінального провадження за відповідним фактом, до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом, в інтересах держави в особі Харківської міської ради, до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування квартири [ADDRESS] (цивільна справа № 638/10176/16-ц). До того часу органам прокуратури та Харківській міській раді не було відомо про існування договору купівлі-продажу від 21 листопада 2014 року, яким порушується право Харківської міської ради на визнання спадщини після смерті [PERSON] відумерлою. При цьому, у зв`язку із пред`явленням позову по справі № 638/10176/16-ц позовна давність щодо вимоги про визнання недійсним вказаного договору перервалась в силу частини другої статті 264 ЦК України. Таким чином, відповідна вимога пред`являється в межах визначеної статтею 257 ЦК України загальної позовної давності. У подальшому, за договором купівлі-продажу від 10 березня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О.С. (реєстровий № 276), [PERSON] продав вказану квартиру [PERSON] . У свою чергу, [PERSON] за договором купівлі-продажу від 19 травня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кутовою Д.О. (реєстровий № 1144), продала вказану квартиру [PERSON] . Згідно з п. 3 договору продаж квартири вчинено за 660 000 грн. На підставі цього договору приватним нотаріусом 19 травня 2017 року прийнято рішення з індексним № 35274700 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на згадану квартиру (номер запису про право власності 20495031). Оскільки Харківська міська рада не є стороною спірних правочинів, вимога про визнання цих договорів недійсними пред`являється без вимоги про застосування наслідків їх недійсності (стаття 216 ЦК України) у вигляді вимоги про повернення майна. Вважає, що вищевказані договори порушують інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду, зокрема, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці відсутні або не прийняли спадщину, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення, який передбачено частиною третьою статті 1277 ЦК України. Однак, порядок передачі відумерлої спадщини (нерухомого майна) до комунальної власності закріплений у статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та п. 4.1.5 Положення про управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, затвердженого рішенням міської ради від 20 листопада 2015 року № 7/115, відповідно до якого, вказане управління проводить передачу комунальним підприємствам, установам, організаціям об`єктів комунальної власності у господарське відання та оперативне управління, відповідно до рішень виконавчого комітету Харківської міської ради (щодо нерухомого майна) та з наступною державною реєстрацією права власності за громадою. При цьому, зі змісту Інформаційного листа Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі - Інформаційного листа) вбачається, що вимоги позовного характеру про визнання спадщини відумерлою можуть поєднуватись із вимогами про передачу спадкового майна у власність територіальної громади. Як передбачено п. 11 частини першої статті 346 ЦК України, смерть власника є підставою припинення права власності. Виходячи з правової природи відумерлості спадщини, підставою для проведення державної реєстрації права власності на спадкове майно є відповідне судове рішення, прийняте після спливу встановленого законом річного строку. Наявність в Державному реєстрі прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності на відповідну квартиру за відповідачами на підставі спірних правочинів зумовлює спір про право щодо цього майна. У зв`язку із цим, вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання спадщини відумерлою та передачу майна у власність громади, заявлені у поєднанні з вимогами про визнання недійсними спірних правочинів. З огляду на визначені законодавством підстави визнання правочинів недійсними в судовому порядку, заявлені позовні вимоги не можуть розглядатися як протиправне позбавлення права власності в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної практики Європейського суду з прав людини. Правильне застосування законодавства, його дотримання у цивільних правовідносинах незаперечно становить суспільний інтерес. У даному випадку суспільний інтерес полягає у забезпеченні визнання спадщини відумерлою та переходу майна у власність територіальної громади відповідно до механізму, встановленого національним законодавством, з метою його подальшого розподілу між особами, які потребують поліпшення житлових умов, з урахуванням визначеної житловим законодавством черговості. Отже, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо переходу майна, яке становить відумерлу спадщину, у власність територіальної громади. При цьому, зазначає, що принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи, гарантії, передбачені ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються. Визнанням недійсними спірних правочинів на їх учасників не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства вони мають засоби юридичного захисту свого цивільного права, в тому числі пов`язані із можливістю звернення до суду з вимогами про застосування наслідків недійсності правочинів (стаття 216 ЦК України). Відповідно до п. 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з частиною третьою статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор, зокрема, звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Повноваження прокурора звертатися до суду з позовною заявою під час здійснення представництва інтересів держави в суді передбачено п.1 частини шостої статті 23 Закону України «Про прокуратуру». За змістом частини третьої вказаної статті Закону підставою представництва в суді законних інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з п. 9 Інформаційного листа органи прокуратури мають право подавати заяви про визнання спадщини відумерлою в інтересах територіальної громади відповідно Закону України «Про прокуратуру», яким визначено однією з функцій прокуратури представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Незважаючи на наявність визначених статтею 1277 ЦК України умов, Харківською міською радою не виконується передбачений вказаною статтею Кодексу обов`язок подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, а спірна квартира, всупереч інтересам держави, до цього часу не перейшла у власність територіальної громади. Враховуючи вищевикладене, просить встановити факт, який має юридичне значення, а саме, що [PERSON] , [INFO] (паспорт серії [NUMBER] , виданий 27 червня 2002 року Дзержинським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області), яка була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , що належала їй на праві власності, та [PERSON] , [INFO] , зазначена в актовому записі про смерть № [NUMBER] від 05 грудня 2014 року, складеному відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, є однією й тією ж особою - [PERSON] , [INFO] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 21 листопада 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А. (реєстровий № 889), за змістом якого, [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 10 березня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О.С. (реєстровий № 276), за змістом якого, [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 19 травня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кутовою Д.О. (реєстровий № 1144), за змістом якого, [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; - визнати спадщину, яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] , [INFO] , та складається з квартири [ADDRESS] , відумерлою та передати вказане спадкове майно у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. Стягнути з відповідачів на користь прокуратури (код ЄДРПОУ 02910108) сплачений при зверненні з позовом судовий збір на розрахунковий рахунок № [NUMBER] в Держказначейській службі України, м. Київ, код банку 820172. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 жовтня 2018 року вищевказана справа передана в провадження судді Омельченко К.О. Ухвалою Дзержинського районного суду від 13 листопада 2018 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Представник Харківської міської ради О.В. Безродний надав суду письмові пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Позов керівника Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах Харківської міської ради просив задовольнити повністю. Встановити факт, який має юридичне значення, а саме, що [PERSON] , [INFO] (паспорт серії [NUMBER] , виданий 27 червня 2002 року Дзержинським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області), яка була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , що належала їй на праві власності, та [PERSON] , [INFO] , зазначена в актовому записі про смерть № [NUMBER] від 05 грудня 2014 року, складеному відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, є однією й тією ж особою - [PERSON] , [INFO] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 21 листопада 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А. (реєстровий № 889), за змістом якого, [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 10 березня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О.С. (реєстровий № 276), за змістом якого, [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 19 травня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кутовою Д.О. (реєстровий № 1144), за змістом якого, [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; - визнати спадщину, яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] , [INFO] , та складається з квартири [ADDRESS] , відумерлою та передати вказане спадкове майно у власність територіальної громади. Представник [PERSON] - адвокат Ус В.В. подав відзив, в якому позовну заяву просив залишити без задоволення, вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими. Зазначив, що матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] є однією і тією ж самою особою. В обґрунтування своїх вимог та даного твердження прокурор посилається на лист КП «Жилкомсервіс», копію актового запису, лист з Держприкордонслужби, в яких міститься інформація, що [PERSON] народилась [INFO] , в іншому випадку 07 червня 1933 року. Проте у сукупності ці дані не можуть достовірно свідчити про те, що це одна і та сама особа, яка володіла на праві приватної власності квартирою [ADDRESS] . В заяві також не міститься жодних доказів неможливості отримати документи, які підтверджують цей факт. З огляду на зазначене, вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягають задоволенню. Позовні вимоги щодо визнання правочинів недійсними також є необгрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають. Свою позовну заяву прокурор обґрунтовує тим, що 21 листопада 2014 року [PERSON] , як представником [PERSON] за довіреністю, було відчужено квартиру [ADDRESS] [PERSON] відповідно до договору купівлі- продажу від 21 листопада 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Некрасовою Н.А. № 889, який, в свою чергу, відчужив її [PERSON] за договором купівлі-продажу від 10 березня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Мангушевою О.С. № 276. [PERSON] продала квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу від 19 травня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Кутовою Д.О. № 1144. На думку прокуратури вищезазначені договори мають бути визнані недійсними, зважаючи на те, що [PERSON] померла [INFO] , тобто за 17 днів до продажу квартири, а відтак [PERSON] на момент продажу квартири втратила повноваження представництва відповідно до статті 246 ЦК України, що унеможливлює продаж квартири від імені [PERSON] . Також, в обгрунтування позовної заяви прокурор посилається відповідь Державної прикордонної служби, з якої вбачається, що [PERSON] [INFO] , в період з 2011 року по 01 січня 2015 року не перетинала державний кордон України, а відтак фактично не могла видати довіреність. Так, прокурор, зазначає про те, що у зв`язку зі смертю правоздатність особи припиняється, але разом із тим вбачається, що довіреність [PERSON] видана 17 квітня 2014 року, [PERSON] померла [INFO] , а квартиру [PERSON] продала 21 листопада 2014 року, тобто через 17 днів після смерті своєї довірительки. Враховуючи незначний термін між продажом квартири та смертю [PERSON] , за таких обставин [PERSON] могла і не знати про смерть довірительки та добросовісно виконати дії, на які її було уповноважено довіреністю. Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів не вбачається доведеності факту, що на момент продажу квартири [PERSON] знала про смерть довірительки, а відтак доводи прокурора, викладені в позовній заяві, є лише припущеннями та є недоведеними. Лист з державної прикордонної служби також не може бути взятий до уваги, оскільки він як доказ не відповідає приписам статті 77 ЦПК України щодо належності доказів. Зі змісту листа вбачається, що [PERSON] , [INFO] , не перетинала державний кордон України, але з довіреності та листа КП «Жилкомсервіс» вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , у зв`язку із чим, лист Державної прикордонної служби України неналежним доказом, оскільки в ньому міститься інформація про іншу особу, яка народилась місяцем раніше. Факт неможливості видачі довіреності та факт того, що [PERSON] була обізнана про смерть [PERSON] , є припущенням. Відповідно до абз. 4 п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Оскільки прокурор кваліфікує правочин щодо відчуження квартири, як такий, що порушує публічний порядок, то доказом такого порушення може бути вирок в даній ситуації, проте з огляду на матеріали справи та позовну заяву, [PERSON] залучена як відповідач у справі та зазначено, що кримінальне провадження досі не завершено. Таким чином, до позовної заяви не надано жодного доказу вини [PERSON] у вчиненні правочину, що порушує публічний порядок. А відтак відсутні підстави для визнання навіть первісного правочину недійсним. Прокурор для захисту інтересів Харківської міської ради обрав спосіб захисту цивільного права шляхом визнання правочинів недійсними, що, на його думку, не відповідає закону. Обґрунтовуючи свою позовну заяву прокурор посилається на статтю 215 ЦК України, у взаємозв`язку з частиною першою статті 203 ЦК України, зазначаючи, що правочин не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Враховуючи приписи статті 204 ЦК України - презумпцію правомірності правочину, прокурором не доведено той факт, що [PERSON] знала про смерть [PERSON] та продала квартиру з метою одержання неправомірної вигоди, а відтак правочин щодо відчуження квартири [PERSON] не може бути визнаний недійсним. Проте, доки довіреність, за якою було вчинено первісний правочин на відчуження квартири не визнано недійсною, а також не доведена вина [PERSON] у вчиненні правочину, що порушує публічний порядок, спадщина полягає у грошовій сумі, яку отримала [PERSON] від [PERSON] після реалізації квартири, а відтак прокуратура має право подати позов про визнання спадщини відумерлою та передати у власність територіальної громади грошову суму, отриману від реалізації спірної квартири, а не визнати квартиру відумерлою спадщиною. За таких обставин, позовні вимоги прокурора про визнання спадщини відумерлою, що складається з квартири [ADDRESS] , задоволенню не підлягають. Враховуючи, що квартира [PERSON] була відчужена [PERSON] та в подальшому відчужена [PERSON] , то з роз`яснень Верховного Суду України, викладених в Постанові пленуму № 9, в будь-якому випадку не можуть бути визнані недійсними договори між [PERSON] та [PERSON] , а також між [PERSON] та [PERSON] , оскільки [PERSON] та [PERSON] є третіми особами по відношенню до первісного правочину. Також слід зазначити, що [PERSON] придбала спірну квартиру за договором купівлі-продажу від 19 травня 2017 року у [PERSON] . На момент придбання квартири [PERSON] була власником спірної квартири, про що містилась інформація в державному реєстрі речових прав. На момент вчинення правочину спірна квартира не мала жодних обтяжень, що дозволило [PERSON] реалізувати своє право на набуття права власності. При вчиненні правочину, за яким право власності на спірну квартиру перейшло до [PERSON] , були додержані всі вимоги, які є необхідними для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Таким чином, [PERSON] є власником спірної квартири, що захищається Конституцією та законами України. Як зазначено в позовній заяві прокурора, позивач вже звертався до суду з позовною заявою про витребування майна від добросовісного набувача, який було залишено без задоволення. [PERSON] та [PERSON] подали відзив на позовну заяву, доводи яких є аналогічними, в задоволенні позову просили відмовити повністю. Відзив на позовну заяву мотивовано тим, що цивільним законодавством України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Отже, законодавець покладає обв`язок звернення до суду із заявою про відумерлість спадщини саме на орган місцевого самоврядування. Прокурор просить суд про визнання договору купівлі-продажу, посвідченого 21 листопада 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А. (реєстровий №889), за змістом якого, [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Інформація щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно, зокрема, щодо реєстрації права на спірну у цій справі квартиру за договором від 21 листопада 2014 року є відкритою, доступною, отже, позивач міг дізнатися про факт укладення договору і державну реєстрацію права на квартиру за [PERSON] з дня такої реєстрації. Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення із позовною вимогою про визнання договору купівлі-продажу квартири від 21 листопада 2014 року недійсним. Висновок про те, що [PERSON] , зазначена в актовому записі про смерть № [NUMBER] від 05 грудня 2014 року та [PERSON] , [INFO] , є однією і тією ж особою є лише припущенням, яке не підтверджується належними, достатніми та допустимими доказами. Аналіз наведених вище доказів жодним чином не дає підстав для висновку про те, що особа, щодо якої вчинено запис громадянського стану про смерть і особа, щодо якої наданий лист ЖК «Жилкомсервіс» є однією й тією ж особою - [PERSON] , [INFO] . З наведених письмових доказів, як кожного окремо, так і в сукупності встановити факт, про який просить прокурор, не є можливим, як і не є можливим встановити ту обставину чи перетинала кордон в певний період часу [PERSON] , [INFO] . Отже, прокурором не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які він посилається та які він просить встановити. За таких обставин вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволенню не підлягає. Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, посвідченого 21 листопада 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовой Н.А. (реєстровий № 889), за змістом якого, [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] про [ADDRESS] зазначає, що, надаючи [PERSON] довіреність, [PERSON] виявила волю на вчинення правочину щодо відчуження квартири і передачу її у власність іншій особі (покупцю), отже, з боку продавця (власника) волевиявлення щодо істотних умов відчуження квартири відбулося ще за життя [PERSON] . У цьому випадку з боку продавця (власника) волевиявлення щодо істотних умов відчуження квартири відбулося ще за життя [PERSON] . Крім того, як вбачається зі змісту оспорюваного договору купівлі-продажу, кошти за квартиру отримані продавцем ще до підписання договору та нотаріального посвідчення і державної реєстрації правочину. Таким чином, враховуючи презумпцію правомірності правочину, визначену приписами статті 204 ЦК України, підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири від 21 листопада 2014 року відсутні, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Щодо вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, укладених 10 березня 2017 року між [PERSON] і [PERSON] та 19 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , зазначає, що на момент вчинення вказаних вище правочинів сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочини вчинені у формі, встановленій законом та направлені на реальне настання наслідків, обумовлених цими договорами. Жодних обмежень (арештів чи заборон) на момент вчинення правочинів не існувало. У цивільній справі № 638/10176/16-ц, рішення в якій набрало законної сили, прокурор визнавав сторону договору купівлі-продажу від 21 листопада 2014 року спірної у цій справі квартири [PERSON] добросовісним набувачем і суди з цим погодились. Вказані обставини також свідчать про відсутність підстав для визнання наступних договорів купівлі-продажу квартири недійсними чи витребування цієї квартири у набувача. Жодних підстав, з якими законодавець передбачає недійсність вищевказаних договорів на момент їх вчинення, позивачем у позові не наводиться. Отже, і ці позовні вимоги є необгрунтованими, безпідставними та задоволенню не підлягають. Щодо вимог про визнання спадщини відумерлою та передачі спадкового майна у власність територіальної громади, вважає вимоги прокурора і в цій частині такими, що не підлягають задовленню, з наступних підстав. Як вбачається з судових рішень у цивільній справі № 638/10176/16-ц, вимога про визнання спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] і складається з квартири [ADDRESS] , відумерлою, вже розглянута судом і в її задоволенні було відмовлено. Отже, з цього питання є судове рішення, що набрало законної сили. У цивільній справі №638/10176/16-ц, прокурор у тій справі визнавав [PERSON] , набувача за договором купівлі продажу від 21 листопад 2014 року, добросовісним набувачем, тобто особою, яка не знала і не могла знати про те, що набуває майно від особи, яка не має права на це майно. Не заперечує цього прокурор і в цьому позові. Зі змісту договору купівлі-продажу від 21 листопада 2014 року, укладеного між [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , та [PERSON] , вбачається, що за умовою доведеності, єдиною особою, яка порушила закон (умисно чи необережно) є громадянка [PERSON] . Правовим наслідком її дій у разу отримання майна без достатніх підстав може бути витребування особою коштів як безпідставно набутих. Представник [PERSON] подав до суду письмові пояснення, вважає вимоги безпідставними, необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Зазначив, що вимоги базуються на недопустимих доказах, прокуратурою не надано підстав для представництва інтересів Харківської міської ради. Вказує на те, що відповідачі є добросовісними набувачами майна, а конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Такого висновку дійшов Європейський Суд з прав людини та Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц. У момент укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] на підставі довіреності, продала квартиру, та [PERSON] , [PERSON] вважала, що діяла на законних підставах. Доказів того, що [PERSON] знала чи могла знати про смерть [PERSON] суду не надано, до матеріалів справи не додано. Ухвалою Дзержинського районного суду від 26 листопада 2020 року позовну заяву залишено без розгляду. 08 червня 2021 року постановою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури задоволено, ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2020 року скасовано, та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року касаційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] залишено без задоволення, постанову Харківського апеляційного суду від 08 червня 2021 року залишити без змін. Відповідно до статті 26 Закону України «Про прокуратуру», статті 56 ЦПК України суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення прокурора до суду з метою захисту інтересів держави, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 09 лютого 2022 року у справі № 640/23065/14 (провадження № 61-1456св21). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 червня 2021 року вищевказана справа передана в провадження судді Яковлевої В.М. Ухвалою суду від 24 червня 2021 року прийнято позовну заяву до свого провадження. Призначено підготовче судове засідання. Матеріали справи після перегляду в апеляційній інстанції ухвали суду повернуті із суду апеляційної інстанції до Дзержинського районного суд м. Харкова 13 липня 2022 року та передані у провадження судді Яковлевої В.М. 01 серпня 2022 року. 26 вересня 2022 року представник [PERSON] - адвокат Ус В.В. надав суду письмові пояснення, позовні вимоги прокурора, який діє в інтересах Харківської міської ради, просив залишити без задоволення. Зазначив, що керівник прокуратури звернувся до суду з позовними вимогами, зокрема, про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, просив суд встановити факт того, що [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , одна і та сама особа. Такий факт є недоведеним. Але як вбачається з матеріалів справи, паспорт [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] не було здано. Прокурор не надає жодних належних, допустимих та достатніх доказів по справі, які у своїй сукупності могли б свідчити про те, що власниця спірної квартири - [PERSON] , яка народилась [INFO] , померла взагалі. На підтвердження цього факту надано лише копію актового запису про смерть 05 листопада 2014 року та лист з КП «Жилкомсервіс». Позивач стверджує, що довіреність, видана [PERSON] [PERSON] на території Російської федерації 17 квітня 2014 року, є недійсною. При цьому позивач, обґрунтовуючи свою позовну вимогу, посилається лише на лист державної прикордонної служби, в якому зазначається, що [PERSON] в цей період не виїжджала до Російської федерації. Але треба взяти до уваги той факт, що в листі йдеться про [PERSON] , яка народилась місяцем раніше, тобто 07 червня 1933 року, і саме ця особа не перетинала державний кордон, а про [PERSON] , яка народилась [INFO] та була власницею спірної квартири, в листі державної прикордонної служби не зазначено. Так [PERSON] набула право власності на підставі договору купівлі-продажу, а приписами статті 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Отже, договір купівлі-продажу може бути визнаний недійсним лише в порядку та випадках, передбачених законом. З аналізу статей 203 та 215 ЦК України слідує, що договір купівлі-продажу, за яким спірну квартиру набула у власність [PERSON] не суперечить нормам чинного законодавства, оскільки [PERSON] володіла спірною квартирою на підставі договору купівлі-продажу, а відтак, вона набула у власність квартиру в порядку, передбаченому законом. Визнання недійсними договорів, за якими була відчужена квартира призведе до порушення прав власників, які придбали квартиру на законних підставах. Так може бути визнаний недійсним первісний договір купівлі-продажу, якщо припустити, що на момент його укладення власниця квартири померла, а відтак припинилось право власності та представництво за довіреністю. Але на момент укладення іншого договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] були додержані всі вимоги щодо дійсності правочину. На момент продажу квартири [PERSON] також були додержані всі вимоги для дійсності правочину. У випадку, якщо майно було відчужене третім особам, а потім ще раз відчужене, то таке майно повернути не можливо, а відтак має буди відшкодована його вартість. Отже, у такому випадку поверненню має підлягати не квартира, а кошти, отримані за її продаж. Слід враховувати, що спірна квартира була придбана [PERSON] ще в 2017 році, а на теперішній час за цю суму неможливо придбати квартиру аналогічних характеристик через зростання цін на нерухомість. За таких обставин у разі відібрання квартири у [PERSON] та стягнення у регресному порядку суми, сплаченої [PERSON] за квартиру, остання буде позбавлена можливості придбати аналогічну квартиру. Ці всі обставини свідчать про порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, а саме - права на мирне володіння майном, а також буде покладено надмірний тягар на [PERSON] , який буде полягати у неможливості відновлення порушеного права. За таких обставин, позовні вимоги про визнання правочинів недійсними не можуть бути задоволені. Стосовно позовних вимог про передачу спірної квартири у власність територіальної громади, то така, позовна вимога не може бути задоволена, оскільки квартира є власністю [PERSON] , та не може бути передана у власність територіальної громади, а оскільки прокурором не було заявлено позовних вимог щодо передачі у власність грошових коштів, отриманих за купівлю квартири, тому неможливо захистити порушене цивільне право Харківської міської ради. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання спадщини відумерлою та передачі спадкового майна у власність громади. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні прокурор Сук І.В. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, в повному обсязі та просив їх задовольнити повністю. Пояснив, що місцевою прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42014220040000070 за фактом шахрайського заволодіння, зокрема, квартирою [ADDRESS] , 16 травня 2016 відомості про кримінальне правопорушення за вказаним фактом внесено до ЄРДР, досудове розслідування якого здійснювалось СВ Московського ВП ГУ НП в Харківській області, було встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Харківської міської ради. На час подання позову досудове розслідування тривало, на якій саме стадії на теперішній час знаходиться кримінальне провадження, зокрема, щодо прийнятих остаточних процесуальних рішень у даному кримінальному провадженні, йому невідомо. У судовому засіданні представник Харківської міської ради Безродний О.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі з наведених у позові підстав та просив їх задовольнити повністю. У судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Тищенко Р.О. проти позову заперечував, у задоволенні позовних вимог просив відмовити, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. У судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Ус В.В. проти позову заперечував, у задоволенні позовних вимог просив відмовити, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того, вважав, що стороною позивача пропущено строк позовної давності зі зверненням до суду з позовом та просив її застосувати. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Заяв та клопотань, зокрема, про відкладення судового розгляду справи, учасники справи до суду не подали. Відповідно до вимог частини першої - третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Суд враховує, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. У справі зібрано достатньо доказів, містяться достатні дані про права та взаємовідносини сторін. З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження, правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на вказану квартиру, загальною площею 30,4 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., 21 листопада 2014 року зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1999 року, серії [NUMBER] , виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради. Згідно відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А. 21 листопада 2014 року посвідчено договір купівлі-продажу № 889 (а. с. 22-24 т. 1). За змістом вказаного договору [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом Мурманського нотаріального округу міста Мурманськ Російської Федерації Алексєєвою Н.І. 17 квітня 2014 року за реєстровим № 2343, продала спірну квартиру [PERSON] (а. с. 25-26 т. 1). У подальшому, за договором купівлі-продажу від 10 березня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О.С., реєстровий № 276, [PERSON] продав вказану квартиру [PERSON] (а. с. 28-30 т. 1). У свою чергу, [PERSON] за договором купівлі-продажу від 19 травня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кутовою Д.О., реєстровий № 1144, продала вказану квартиру [PERSON] . Згідно п. 3 договору, продаж квартири вчинено за 660 000 грн (а. с. 31-32 т. 1). На підставі цього договору приватним нотаріусом 19 травня 2017 року прийнято рішення з індексним № 35274700 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на згадану квартиру (номер запису про право власності 20495031) (а. с. 37-39 т. 1). Як на підставу позовних вимог прокурор посилається на те, що згідно актового запису про смерть № 17338 від 05 грудня 2014 року, здійсненому відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, [PERSON] , [INFO] , яка проживала квартирі [ADDRESS] , померла [INFO] (а. с. 10-11 т. 1). З відміток, які є у вказаному актовому записі про смерть, а також в заяві [PERSON] про видачу паспорта (форма № 1), вбачається, що паспорт померлої не зданий, тому вважає, що при вчиненні актового запису про смерть місяць в даті народження померлої був помилково вказаний як « [INFO] » замість правильного « [INFO] ». Так, з наданої листом начальника Дзержинського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області заяви мешканки квартири [ADDRESS] [PERSON] про видачу паспорта (форма № 1) вбачається, що датою її народження є саме [INFO] . При цьому, вказана заява містить відмітку про смерть вказаної особи з посиланням на вищевказаний номер актового запису (№ 17338 від 05 грудня 2014) (а. с. 13 т. 1). Крім цього, з листа заступника директора КП «Жилкомсервіс» від 28 квітня 2016 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] була зареєстрована саме [PERSON] , [INFO] , яка знята з реєстрації у зв`язку зі смертю на підставі актового запису № 17338 від 05 грудня 2014 року (а. с. 15 т. 1). Таким чином, на думку позивача, зазначені вище документи у своїй сукупності однозначно ідентифікують особу померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] . Водночас, посилається на те, що в силу частини другої статті 1220 ЦК України, в день смерті [PERSON] відкрилась спадщина за її останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі, в якій вона була зареєстрована та проживала одна, що підтверджується листом заступника директора КП «Жилкомсервіс» від 28 квітня 2016 року. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. З інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 19 травня 2016 року, наданих Третьою Харківською державною нотаріальною конторою, вбачається відсутність заведених спадкових справ, виданих свідоцтв про право на спадщину, заповітів, спадкових договорів після смерті [PERSON] , як [INFO] так і [INFO] (а. с. 17- 21 т. 1). Положеннями статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі неприйняття спадщини спадкоємцями орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Вказана заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. З огляду на те, що в силу частини четвертої статті 25, п.11 частини першої статті 346 ЦК України цивільна правоздатність, у тому числі право власності, [PERSON] припинилися у момент її смерті - [INFO] , на час нотаріального посвідчення договору від 21 листопада 2014 року вона не була здатна мати та здійснювати цивільні права та обов`язки продавця належної їй за життя квартири. Зазначає, що договір від 21 листопада 2014 року, відповідно до умов якого продавець діяла від імені [PERSON] , на підставі довіреності від 17 квітня 2014 року, в силу приписів п.6 частини першої статті 248 ЦК України представництво за якою припинилося внаслідок смерті особи, яка видала довіреність. Окрім того, згідно отриманого місцевою прокуратурою листа першого заступника начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, відомостей про перетинання у період з 05 липня 2011 року по 01 січня 2015 року державного кордону України громадянкою України [PERSON] , [INFO] , в базі даних відомостей про осіб, які перетнули державний кордон України, не виявлено, чим підтверджується фактична неможливість нотаріального посвідчення нотаріусом Мурманського нотаріального округу міста Мурманськ Російської Федерації Алексєєвою Н.І. 17 квітня 2014 року вищевказаної довіреності, оскільки громадянка України [PERSON] , [INFO] , до часу своєї смерті на території м. Харкова межі території України не залишала (а. с. 27 т. 1). За таких обставин, позивач вважає, що укладення спірного договору від 21 листопада 2014 року, відповідно до умов якого, [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом Мурманського нотаріального округу міста Мурманськ Російської Федерації Алексєєвою Н.І. 17 квітня 2014 року за реєстровим № 2343 (продавець), з однієї сторони, та з другої сторони - [PERSON] (покупець) уклали договір, відповідно до якого, представник продавця передала у власність, а покупець прийняв у власність квартиру під номером [ADDRESS] , яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 17,3 кв.м., загальною площею 30,4 кв.м., і сплатив за неї обумовлену грошову суму, здійснено всупереч вимогам законодавства. На підставі наведеного просить встановити факт, який має юридичне значення, а саме, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , є однією і тією ж самою особою та визнати недійсним договір купівлі-продажу від 21 листопада 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А., реєстровий № 889, відповідно до якого, [PERSON] продала [PERSON] спірну квартиру. Пунктом четвертим частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України). Як на підставу позовних вимог про встановлення юридичного факту про те, що [PERSON] , [INFO] , та померла [PERSON] , [INFO] , є однією і тією ж самою особою, позивач посилається на актовий запис про смерть № 17338 від 05 грудня 2014 року, здійснений відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, згідно якого, [PERSON] , [INFO] , яка проживала квартирі [ADDRESS] , померла [INFO] , та, окрім цього, на лист заступника директора КП «Жилкомсервіс» від 28 квітня 2016 року з якого вбачається, що в квартирі [ADDRESS] була зареєстрована саме [PERSON] , [INFO] , яка знята з реєстрації у зв`язку зі смертю на підставі актового запису № 17338 від 05 грудня 2014 року, а також на лист начальника Дзержинського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області про те, що із заяви мешканки квартири [ADDRESS] [PERSON] про видачу паспорта (форма № 1) вбачається, що датою її народження є [INFO] , яка містить відмітку про смерть особи з посиланням на вищевказаний номер актового запису (№ 17338 від 05 грудня 2014). Надаючи оцінку копії наявного в матеріалах справи актового запису про смерть № 17338 від 05 грудня 2014 року, здійсненого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, згідно якого, [PERSON] , [INFO] , яка проживала квартирі [ADDRESS] , померла [INFO] , слід зазначити, що з актового запису про смерть вбачається, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Відповідно до зазначених у ньому відомостей - свідоцтво не видано. Внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 05 грудня 2014 року за номером 00123026172. Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги по похованню не видано. Паспорт померлої не здано. Громадянство, місце проживання та місце народження документально не підтверджено. За таких обставин, суд доходить висновку, що зазначені вище документи, а саме лист заступника директора КП «Жилкомсервіс», заява мешканки квартири [ADDRESS] про видачу паспорта (форма № 1), також зважаючи на те, що відповідно до зазначеної в актовому записі про смерть інформації «громадянство, місце проживання та місце народження документально не підтверджено», не можна вважати належними та достатніми доказами, які б у своїй сукупності свідчили про той факт, що в актовому записі про смерть місяць в даті народження померлої був помилково вказаний як « [INFO] » замість правильного « [INFO] », та, відповідно, достеменно підтверджували та давали б достатні обгрунтовані підстави для встановлення юридичного факту, що [PERSON] , [INFO] , та померла [PERSON] , [INFO] , є однією і тією ж самою особою. Виходячи з вищевикладеного, за відсутності належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження юридичного факту, що [PERSON] , [INFO] , та померла [PERSON] , [INFO] , є однією і тією ж самою особою лист Державної прикордонної служби України в якості належного доказу суд прийняти не може, з огляду на те, що він стосується даних лише щодо особи [PERSON] , [INFO] , яка не перетинала державний кордон України. За таких обставин не можна однозначно та достеменно дійти висновку, що померла [PERSON] кордон не перетинала. Окрім того, як на це вказували самі сторони, та не заперечували той факт, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2016 року у праві № 638/10176/16-ц (провадження № 2/638/3849/16) позовні вимоги Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння залишено без задоволення. Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2016 року касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишено без задоволення. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2016 року залишено без змін. Судами в рішеннях вже вирішувалось питання про встановлення юридичного факту, а саме, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зазначена в актовому записі про смерть № [NUMBER] від 05 грудня 2014 року, складеному відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, є однією й тією ж особою - [PERSON] , [INFO] . Судами було встановлено, що 21 листопада 2014 року між [PERSON] , від імені якої за дорученням діяла [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу. За умовами договору [PERSON] продала, а [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] , сплативши 351 980 грн. Право власності [PERSON] на спірне нерухоме майно було зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 21 листопада 2014 року (реєстраційний номер 17400191). Суд у своєму рішенні вважав достовірно не встановленими обставини смерті [PERSON] , яка була власником спірної квартири та від імені якої діяла [PERSON] . При цьому суд також виходив з невідповідності даних, які були надані прокурором та вбачались з форми «А» на [PERSON] з даними, які містяться в копії актового запису про смерть [PERSON] , де не міститься даних про місце народження [PERSON] , що суд вважав суттєвою обставиною, яка впливає на ідентифікацію цієї особи. Доказів, підтверджуючих обставини того, що власник спірної квартири [PERSON] та померла [PERSON] є однією й тією ж самою особою, відповідно до положень статті 60 ЦПК України, в судовому засіданні надано не було. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора в інтересах Харківської міської ради в повному обсязі. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2016 року набрало законної сили. Вищевказані обставини не потребують доказуванню в силу приписів частини четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України. Щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦУ України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, договори та інші правочини (частина друга статті 11 ЦК України). Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою - другою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має існувати в момент вчинення правочину та має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину, що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2020 року у справі № 522/25151/14-ц (провадження № 61-101св19), постанові Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 638/20682/15 (провадження № 61-12310св20) вказано, що: «презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання, і має бути направлений на встановлення (зміни чи припинення) приватних прав і обов`язків та інших наслідків. Відповідно до статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року по справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18) та від 20 березня 2019 року № 521/8368/15-ц (провадження № 61-12731св18) за подібних обставин справи зроблено висновок, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West AllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Частина перша статті 182 ЦК України визначає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з абз. 3 частини другої статті 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно ж до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу, зокрема, до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України). Як встановлено судом вище, власником спірної квартири, загальною площею 30,4 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., була [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1999 року, серії 1-99-158752, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради. Відповідно до умов договору купівлі-продажу, укладеного 21 листопада 2014 року, [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом Мурманського нотаріального округу міста Мурманськ Російської Федерації Алексєєвою Н.І. 17 квітня 2014 року за реєстровим № 2343 (продавець), з однієї сторони, та з другої сторони - [PERSON] (покупець) уклали договір, відповідно до якого, представник продавця передала у власність , а покупець прийняв у власність квартиру під номером [ADDRESS] , яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 17,3 кв.м., загальною площею 30,4 кв.м., і сплатив за неї обумовлену грошову суму. У подальшому, за договором купівлі-продажу від 10 березня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мангушевою О.С., реєстровий № 276, [PERSON] продав вказану квартиру [PERSON] . У свою чергу, [PERSON] за договором купівлі-продажу від 19 травня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кутовою Д.О., реєстровий № 1144, продала вказану квартиру [PERSON] . Згідно п. 3 договору, продаж квартири вчинено за 660 000 грн. Державна реєстрація права власності на квартиру здійснена за [PERSON] (номер запису про право власності 20495031). Керівником Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави, в особі Харківської міської ради, пред`явлено позов у жовтні 2018 року. Позивач мотивує позовні вимоги, які грунтуються на визнанні недійсними договорів. Як було встановлено судом, правові підстави для задоволення позовних вимог провстановлення юридичного факту, що має юридичне значення, визнання недійсним договору купівлі-продажу, посвідченого 21 листопада 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А., реєстровий № 889, відсутні, право власності [PERSON] на спірне нерухоме майно було зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 21 листопада 2014 року (реєстраційний номер 17400191) у встановленому законом порядку, він є добросовісним набувачем. На момент вчинення вказаних вище правочинів сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочини вчинені у формі, встановленій законом та направлені на реальне настання наслідків, обумовлених цими договорами. Жодних обмежень (арештів чи заборон) на момент вчинення правочинів не існувало. Враховуючи, що права позивача при укладенні та виконанні оскаржуваних договорів порушені не були, спірні договори укладені між сторонами за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства, при їх укладенні між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, оспорювані договори повністю відповідають вимогам законодавства України, жодних порушень законодавства при укладенні та виконанні договору судом не встановлено, тому правових підстав для визнання правочинів недійсними судом не встановлено. Більше того, суд вважає, що визнання недійсними договорів вочевидь буде втручанням у мирне володіння майном останнім добросовісним власником квартири та є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Також, обґрунтовуючи вищевказаними обставинами позовні вимоги, керівник Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави, в особі Харківської міської ради, на підтвердження своїх доводів в обгрунтування позовних вимог посилався на кримінальне провадження № 42014220040000070 за фактом шахрайського заволодіння, зокрема, квартирою [ADDRESS] , відомості за яким внесено до ЄРДР 16 травня 2016 року, досудове розслідування у якому на час подання позову тривало, у зв`язку із чим, було встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Харківської міської ради. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина шоста статті 82 ЦПК України). Відповідно до абз. 4 п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Як було встановлено судом під час судового розгляду та підтверджено поясненнями сторін у справі, на час подання позову досудове розслідування у кримінальному провадженні тривало, жодні обставини про те, на якій саме стадії знаходиться кримінальне провадження станом на час розгляду та ухвалення рішення у справі, як було з`ясовано судом та пояснив прокурор, зокрема, чи було ухвалено вирок або ж постановлено інші процесуальні рішення, йому невідомі. При цьому суд вважає, що фактичні обставини, встановлені у кримінальному провадженні, є важливими та мають суттєве значення для правильного вирішення спору, оскільки стосуються правомірності володіння спірною квартирою. Таким чином, жодної іншої інформації стосовно стадії розгляду кримінального провадження та інших доказів, у тому числі щодо прийняття остаточних процесуальних рішень у рамках кримінального провадження, які б могли свідчити про недобросовісність власників (покупців за спірними договорами) квартири, протягом всього судового розгляду до вирішення спору та ухвалення рішення суду надано не було. Окрім вищезазначеного суд виходить з того, що ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова І.П. Короткого від 14 квітня 2017 року клопотання власника майна [PERSON] про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року у судовій справі №643/3318/17 на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , у кримінальному провадженні № 42014220040000070 за частиною другою, частиною четвертою статті 190, частииною першою, частиною четвертою статті 358 КК України, задоволено. Скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 15 березня 2017 року у судовій справі № 643/3318/17 на квартиру [ADDRESS] . Дослідивши надані матеріали, суд в своїй ухвалі дійшов висновку про те, що в подальшому застосуванні арешту майна відпала потреба, а сам арешт було накладено необґрунтовано. Так суд зазначив, що арешт на вказане майно неодноразово накладався ухвалами слідчих суддів починаючи з травня 2016 року. Само кримінальне провадження за вказаним фактом було розпочате 16 травня 2016 року. З цього моменту пройшов значний проміжок часу, але повідомлення про підозру нікому не вручене, з обвинувальним актом сторона обвинувачення до суду не звернулась. Статтею 2 КПК України передбачає, що одним із завдань кримінального провадження є забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування. Статтями 7 та 28 КПК України закріплено таку засаду кримінального провадження, як розумність строків та передбачають критерії для визначення розумності строків кримінального провадження, визначають, що проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор. Разом з тим, суд вважав, що сторона обвинувачення не довела розумність такого тривалого строку арешту майна, а тому слідчий суддя вважав, що в подальшому застосуванні арешту майна відпала потреба. Крім того, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2016 року та ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2016 року встановлено, що вказана квартира не може бути витребувана у добросовісного набувача [PERSON] , у якого, в свою чергу, придбала квартиру [PERSON] . За таких обставин суд дійшов висновку, що арешт на майно [PERSON] було накладено необґрунтовано. Ухвала набрала законної сили. Зважаючи на вищевикладене, при вчиненні правочину, за яким право власності на спірну квартиру перейшло до [PERSON] , були додержані всі вимоги, які є необхідними для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Державна реєстрація права власності на квартиру здійснена за [PERSON] , номер запису про право власності 20495031, яка є добросовісним набувачем та останнім власником квартири. Отже, посилаючись у позові на факт наявності заведеного кримінального провадження № 42014220040000070 за фактом шахрайського заволодіння квартирою [ADDRESS] від 16 травня 2016 року, позивач на підтвердження цього не лише не навів відповідних доводів, а й протягом судового розгляду не надав жодних доказів недобросовісності дій останнього власника квартири. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15 (провадження № 14-190 цс 20), до розгляду якої зупинялося провадження у цій справі, у пункті 43 чітко зазначила, що без встановлення обставин підтвердження недобросовісності дій, які були вчинені, неможливо переглядати всі юридичні факти, що виникли, змінилися чи припинилися. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315 сво 18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Позивачем жодними належними, допустимим та достатніми доказами не доведено недобросовісності дій передостанніх і останнього власника спірної квартири. Стосовно вимог про визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади м. Харкова суд виходить з наступного. Головною правовою проблемою у цій справі є захист інтересів територіальної громади на майно, яке за своїм статусом та у зв`язку з відсутністю спадкоємців померлої особи може бути визнане відумерлою спадщиною відповідно до положень статті 1277 ЦК України та глави 9 ЦПК України. Правовідносини, що виникли між сторонами спору, зокрема, регулюються главою 86 ЦК України про спадщину. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу)(частини перша та друга статті 1220 ЦК України). Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Однак, положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 1258-1265). Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Відтак, законодавство про спадщину передбачає, що перехід прав на спадкове майно відбувається на підставі споріднення або факту спільного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини як член сім`ї спадкодавця. Правопідверджуючим документом наспадкове майно при цьому є свідоцтво про право на спадщину (стаття 66 Закону України «Про нотаріат»). Відсутність таких спадкоємців та інших осіб, що спільно проживали зі спадкодавцем як члени сім`ї, свідчить про відсутність спадкоємців усіх п`яти черг, передбачених законом. Одночасно ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). Відтак у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади. Зокрема, частини перша та друга статті 1277 ЦК України в редакції, чинній на час подання позову до суду, визначає, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України«Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час подання позову до суду). Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права. Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України). Також звертає на себе увагу, що за положеннями глави дев`ятої розділу IV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб. За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу. Розглядаючи проблему застосування цивільного та цивільного процесуального законодавства при визнанні спадщини відумерлою з точки зору процедур розгляду таких справ та способу захисту інтересу територіальної громади на спадкове майно, Велика Палата Верховного Суду дійшла до таких висновків. Положення ЦК України щодо прийняття спадщини спрямовані на захист прав усіх спадкоємців, які мають права на спадщину, та надають можливість кожному з них захистити своє право чи інтерес, навіть якщо строк на прийняття спадщини пропущено і спадщина вже розподілена між іншими спадкоємцями. Крім того, такі ж права має спадкоємець, якщо спадщина визнана відумерлою та перейшла до територіальної громади. Зокрема, за змістом статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними.Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію. Відтак спадкоємець, який із зазначених причин не зміг прийняти спадщину, яка була перерозподілена між іншими спадкоємцями або перейшла у власність територіальної громади як відумерла, має право на передачу йому належної частки спадщини в натурі, якщо спадщина збереглася, а у випадку неможливості такої передачі у зв`язку з тим, що спадщина не збереглася, або визнана відумерлою та відчужена територіальною громадою на користь іншої особи, має право на отримання лише грошової компенсації. Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, що на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину. Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що уніфіковане застосування закону обумовлює його загальнообов`язковість, рівність перед законом та правову визначеність, а також гарантує учасникам процесу передбачуваність судового рішення. Цивільне право та цивільне законодавство передбачає за відсутності норми права, що регулює спірні правовідносини, які виникли між учасниками цивільного спору, застосування при розгляді таких спорів аналогію права або аналогію закону. Зокрема, стаття 8 ЦК України передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, Велика Палата вважає, що у справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право». Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі. Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем. Слід зауважити, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) та в постанові Верховного Суду від 03 жовтня2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Відтак за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги про визнання спадщини відумерлою та передачу її територіальній громаді задоволенню не підлягають. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)/ При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Щодо застосування позовної давності суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. «Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», - йдеться у постанові. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними, а саме, застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Загальні положення застосування позовної давності також викладені у наступних постановах: № 522/1029/18 (14-270цс19); № 522/2110/15-ц (14-247 цс 18) /п. 61; № 522/2201/15-ц (14-179 цс 18) /п. 61/; № 522/2202/15-ц (14-132цс18) /п. 61/; № 372/1036/15-ц (14-252цс18);№ 904/10956/16 (12-90гс19); № 183/1617/16 (14-208 цс 18) /п.п. 73/; № 911/1437/17 (12-226гс18) /п. 76/. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Окрім того, Велика Палата визначила важливі питання щодо застосування позовної давності. Наведемо кілька прикладів. У Постанові Велика Палата Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (14-96цс18) звернула увагу на те, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушені право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом яких той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Оскільки укладенням спірних договорів право позивача не порушене, то правильним є висновок місцевого суду про відмову у позові в цій частині саме з цих підстав, і Велика Палата Верховного Суду не вбачала необхідності надавати оцінку дійсності спірних договорів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У даній справі судом не встановлено порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача. Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). На підставі викладеного суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову керівника Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання договорів недійсними, визнання спадщини відумерлою та передачі спадкового майна у власність територіальної громади. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed