Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності. В обґрунтування поданої первісної позовної заяви та уточненої позовної заяви від 08.11.2021 року позивач вказав, що 01.12.1994 року між сторонами був зареєстрований шлюб. 29.05.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю, сторонами не досягнуто. За час проживання у шлюбі, сторонами набуте майно, яке складається з житлового будинку в [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок, належить сторонам на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Кілійською державною нотаріальною конторою Одеської області 30.09.1999 року, за реєстровим № 3110. Згідно технічного паспорту від 28.01.2021 року складеного Комунальним підприємством Кілійської міської ради «Бюро технічної інвентаризації» встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] складається з: літ. «А1» - житлового будинку (житловою площею 50, 00 кв.м., загальною площею 107, 9 кв.м.), літ «Б» - сарай, літ. «Г» - сарай, літ. «Д1» - літня кухня, № 1-5 надвірні споруди. На підставі вищезазначеного, позивач просив суд визнати за [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] у рівних частках по 1/2 частині право власності на житловий будинок [ADDRESS] , який складається з: літ. «А1» - житлового будинку (житловою площею 50, 00 кв.м., загальною площею 107, 9 кв.м.), літ «Б» - сарай, літ. «Г» - сарай, літ. «Д1» - літня кухня, № 1-5 надвірні споруд. Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області від 28.08.2021 року, відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 04.10.2021 року та 10.12.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позов в якому він вказав, що житловий будинок, який відповідач купила у [ADDRESS] , належить їй особисто, так як придбаний за гроші, які вона отримала від продажу спадкового майна. Відповідач у м. Донецьк вступила у спадщину на майно (квартиру) своєї матері за адресою: [ADDRESS] . Квартира була приватизована та оформлена на позивача та її доньку у Кіровській міській раді м. Донецьк, приблизно у березні-квітні 1997 року. Надалі, відповідач продала свою квартиру приблизно у першій декаді вересня 1999 року. Крім того, позивач був прописаний в загали у іншому [ADDRESS] . При оформлені 30.09.1999 р. договору купівлі продажу житлового будинку у с. Приморське Кілійського району державний нотаріус достовірно знав, що відповідач купує будинок за особисті гроші, так як у нотаріуса був і позивач, та підтвердив, що кошти особисто відповідача, та він не заперечує щоб договір купівлі-продажу будинку оформлялась на відповідача особисто. Це підтвердження має відображення у діях нотаріуса, так як відсутня заява про дозвіл позивача на придбання житлового будинку на її ім`я. Окрім того, при розірванні шлюбу позивач не мав жодних претензій щодо поділу спільного майна. Будь-яких пропозицій про добровільний поділ майна від позивача не має та на адресу відповідача не надходило. Причиною не вирішення поділу спільного майна між сторонами у добровільному порядку було те, що позивач знайшов іншу жінку та почав з нею жити у вищезазначеному житловому будинку. Також відповідач зазначає, що на її адресу почали поступати погрози та створювались умови в яких вона не мала змоги користуватися своїм житлом. За пропозицією дітей вона залишила житловий будинок та все нажите майно, після чого пішла жити на квартиру, яку їй придбали діти. Таким чином, позивач користувався усім спільним майном. На підставі вищезазначеного, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він пропрацював у шахті 22 роки. Йому держава дала двокімнатну квартиру у [PERSON] . Протягом 16 років він перебував у шлюбі з відповідачем. Дружина робила документи, щоб квартира дісталася їй. Потім переїхали в Донецьк. Продали квартиру в Донецьку, та купили будинок у селі Приморське. Одружилися сторони перший раз у 1974 році, потім розлучився та через деякий час знову розлучились. Перший раз розлучився, оскільки дружина хотіла прописатися за місцем проживання матері, щоб вона могла успадкувати квартиру. Потім вони продали квартиру у [PERSON] , а через рік квартиру в Донецьку. Склали усі кошти та переїхали в Приморське, оскільки він родом звідси. Коли купували будинок, перебували у шлюбі. Будинок оформлений на відповідача, оскільки вони не бачили різниці на кого оформлювати. Не думали про розлучення. Кошти на будинок були спільні за дві продані квартири. У Вугледарі була приватизована квартира. За квартиру у Вугледарі вони отримали приблизно 2800 2900 доларів США, а скільки за квартиру в Донецьку, точно не може повідомити. На даний час він проживає в будинку, усі кошти на даний час вкладені в будинок ним особисто. З відповідачем в них є спільні діти. Оскільки відповідач хотіла виселити позивача, він подав до суду. В будинку він живе з новою дружиною. З донькою склалися неприязні відносини. Син перебуває в іншій країні. Спірний будинок був куплений за 3000 доларів США. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Зокрема, зазначав, що позивачем не доведено, що будинок належить сторонам, оскільки в договорі купівлі-продажу вказано, що він належить лише відповідачу. Дійсно в Угледарі позивачу було надано квартиру. Однак позивач зробив такі умови, при яких він не бажав проживати з дружиною та включати її в приватизацію. Приватизація квартири була проведена за ним та за дочкою. Що стосується відповідача, то відповідач дійсно приїхала після першого розлучення проживати разом зі своєю матір`ю і після смерті якої, вступивши в спадщину, відповідач приватизувала квартиру на себе та на свого малолітнього сина. Потім, після того як сторони повторно зійшлися, позивач запропонував переїхати до нього на Батьківщину, до с. Приморське. Коли переїхали, також був конфлікт і сім`я не могла проживати разом з позивачем у батьківському будинку, тому виникло питання щодо придбання окремого будинку. Оскільки у позивача є брат та почалися сварки, щодо вже батьківської хати. Позивач був проти придбання іншого будинку. Тому, відповідач продала майно, яке було на неї зареєстровано в ході приватизації і придбала будинок. Позивач деякий час проживав у батьків, потім перейшов проживати до неї, потім у нього з`явилась інша жінка і позивач привів її до будинку, а відповідач не могла жити разом з іншою жінкою. Після чого вони дійсно переїхали жити до м. Одеса. Тому, як зазначено у відзиву, будинок придбаний на кошти з квартири, які відповідач приватизувала та в подальшому продала. На підставі викладеного представник відопвідача просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, його представника, а також представника відповідача, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Шлюб [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] був зареєстрований 27.07.1974 року Ленінським відділом ЗАГС м. Донецька, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 27.07.1974 року, актовий запис № 442 /а.с. 61/. Відповідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 04.03.1993 року відділом ЗАГС м. Вугледара Донецької області встановлено, що шлюб між чоловіком [PERSON] та [PERSON] розірвано 04.03.1993 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис № 22 від 04.03.1993 року /а.с. 62/. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.09.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Кілійської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3110, встановлено, що [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] та складається з: літ «А». житлового будинку (площею 49,9 кв.м.), літ. «Б» - сарай, літ. «В» - сарай, літ. «Г» - сарай, літ. «Д» - літня кухня, № 1-3 надвірні споруди /а.с. 9/. Відповідно до довідки за вих. № 53 від 28.01.2021 року, виданої Комунальним підприємством Кілійської міської ради «Бюро технічної інвентаризації» встановлено, що по даним реєстрації на паперових носіях КП КМР «ЮТІ» станом на 01.01.2013 року, право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Кілійською держнотконторою 30.09.1999 року, за реєстровим № 3110, про що свідчить запис в реєстраційній книзі 1, стор. 81, реєстр. № 81 /а.с. 10/. Згідно технічного паспорту від 28.01.2021 року складеного Комунальним підприємством Кілійської міської ради «Бюро технічної інвентаризації» встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] складається з: літ. «А1» - житлового будинку (житловою площею 50, 00 кв.м., загальною площею 107, 9 кв.м.), літ «Б» - сарай, літ. «Г» - сарай, літ. «Д1» - літня кухня, № 1-5 надвірні споруди /а.с. 11-13/. Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвище № 00039067693 від 30.03.2023 року вбачається, що 01.12.1994 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вугледарського міського управління юстиції Донецької області було зареєстровано шлюб [PERSON] з [PERSON] , про що складено актовий запис № 158 /а.с. 158/. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 29.05.2018 року Кілійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області встановлено, що шлюб між чоловіком [PERSON] і дружиною [PERSON] розірвано, про що 29.05.2018 року складено відповідний актовий запис № 7. Після державної реєстрації розірвання шлюбу прізвище сторін не змінено /а.с. 7/. Згідно довідки за вих. № 16 від 03.02.2021 року, наданої Приморською сільською радою Кілійського району Одеської області встановлено, що згідно облікових даних по старостинському округу (по господарська книга № 6, об`єкт ПГО № 522-1), [PERSON] дійсно зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Також за вказаною адресою зареєстровані: - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] донька; - [PERSON] , [INFO] син /а.с. 8/. Згідно відповіді Одеського державного нотаріального архіву від 13.02.2023 р. вбачається, що письмова згода [PERSON] або інформація про наявність заяви-дозволу від [PERSON] на придбання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , державним нотаріусом Кілійської державної нотаріальної контори Одеської області Богачовою Н.М. у справу не формувалися /а.с. 134/. Допитаний в ході розгляду справи свідок [PERSON] суду пояснила, що в період з 1975 року 1982 року вона із батьками, якими є сторони по справі, а також братом жили у квартирі бабусі (матері її матері). З 1982 року батько працюючи на шахті отримав на сім`ю квартиру та вони переїхали до м. Вугледар де свідок жила до 1992 року, поки не вступила до інституту в Одесі. Батьки, після того, як вона поїхала, продовжували жити у квартирі в м. Вугледар, брат залишився проживати з ними. Стосунки між батьками ставали все гірше. Потім мати декілька разів поверталась до своєї матері, але позивач постійно її повертав. Потім матір покинула батька у 1994 році. Бабуся померла у 1995 році. Батьки розійшлися, стало питання щодо квартири. Батько наполягав, що це його квартира, однак згідно на той час діючого законодавства, він отримав квартиру на всю сім`ю, в нього не було підстав оформити її на себе, квартира приватизована на неї та позивача. Мати свідка більше не поверталася до [PERSON] , брат жив ще з батьком, щоб не пропускати школу. Мати до смерті доглядала за бабусею. Батько не жив з матір`ю. Потім батько знов захотів миритися з матір`ю, але мати не погодились. Батько просто приїжджав. Коли батько захворів, він звільнився та переїхав до мами в бабусину квартиру. Він продав квартиру у Вугледарі ,яка була приватизована на нього та свідка, а гроші поділив, заливши половину собі, а іншу половину віддав матері для оплати навчання свідка. Свідок у 1998 році закінчила інститут та залишилася жити в Одесі. Бабуся померла та залишила у спадок матері квартиру. Мати працювала на 3 роботах, щоб утримували всю сім`ю, а батько все хотів переїхати жити до села Приморське, звідки він родом. Поки мати продавала успадковану квартиру, батько на переїзд використовував гроші від продажу Вугледарської квартири, а також витратив їх на проживання під час того, коли підшукував будинок для купівлі. Потім мати продала квартиру за 3000 доларів США та приїхала до нього в орендоване житло. Після цього вони. купили будинок за кошти, які отримали від продажу бабусиної квартири. В подальшому батько вигнав маму з цього будинку. При ухваленні рішення судом застосовано наступні норми права: Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи, що правовідносини між сторонами з приводу набуття права власності на спірне майно виникли до прийняття ЦК України, суд повинен керуватися вимогами Кодексом про шлюб та сім`ю України. Положеннями статті 22 КпШС України, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.. Відповідно до\~ст.\~24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ч. 1\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні положення містить і ч. 3\~ст. 368 ЦК України, де передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1\~статті 69 СК України\~передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ч. 1\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Щодо доводів представника відповідача про те, що позивачем не доведена та обставина, що нерухомість придбана за спільні кошти подружжя, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.\~263\~ЦПК України,\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В судовому засіданні було встановлено, що в період укладення договору купівлі-продажу вказаного будинку, сторони перебували у шлюбі та не надано обґрунтованих доказів щодо природи походження грошових коштів на його придбання. Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 року зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Крім того, суд враховує, що відповідно до положень п. 35 Глави І Розділу ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 18.06.1994 р. № 18/5, яка була чинною під час придбання спірного будинку, передбачалась наявність письмової згоди другого з подружжя при укладенні угоди щодо відчуження майна, що належало подружжю на праві спільної сумісної власності майна. Отже, відсутність такої згоди при придбанні відповідачем майна, не свідчить, що спірний будинок було придбано за особисті кошти відповідача, оскільки відповідний правочин не є правочином з відчуження належного подружжю спільного майна, а є правочином щодо придбання майна. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте нею в період шлюбу та на підставі наданих доказів, суд встановив, що спірне майно було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі за їх спільні кошти. Показань допитаного за клопотанням сторони відповідача єдиного свідка не достатньо для підтвердження факту придбання спірного будинку за особисті кошти відповідача, оскільки згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, обставини продажу відповідачем успадкованого будинку мали бути, зокрема, підтверджені відповідним договором купівлі-продажу, наданим суду. До того ж, суд враховує нетривалий (менше року) проміжок часу, що пройшов з моменту першого розірвання шлюбу сторін, тобто припинення шлюбних правовідносин та до моменту повторної реєстрації шлюбу між ними, а також час з моменту повторної реєстрації шлюбу та до укладення відповідачем договору-купівлі-продажу спірного будинку, що становить більше чотирьох з половиною років, що, на переконання суду, є достатнім часом для набуття подружжям спільних коштів для придбання нерухомого майна. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами придбано відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем, отже в силу вимог\~ст. 60 СК України\~це майно є їх спільною сумісною власністю та кожному із подружжя належить його 1/2 частина станом на дату укладання договору, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення частково шляхом визнання за сторонами в порядку поділу спільного майна права власності на рівні частки будинку станом на дату його придбання, без врахування поліпшення проведеного позивачем згідно даних пізніше проведеної технічної інвентаризації спірного будинку. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений судовий збір у розмірі пропорційно до задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 908 гривень. На підставі ст. 58 Конституції України, ст. ст. 5, 16, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України, ст. ст. 60, 69, 70 СК України,

Outcome: partial