Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] , з урахуванням усунення недоліків, звернувся до суду з позовом про припинення обтяження речових прав на квартиру [ADDRESS] (тип обтяження арешт нерухомого майна) реєстраційний номер обтяження 10689927 зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 31.12.2010 року реєстратором: Запорізька філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, 69037, Запорізька обл., м. Запоріжжя / м. Запоріжжя, вул. 40 років Радянської України, 40 на підставі постанови про накладення арешту, №271013пр, 27.12.2010, Прокуратура міста Запоріжжя, слідчий в ОВС Прокуратури міста Запоріжжя Жупіна О.С.). В обґрунтування своєї вимоги [PERSON] послався на таке. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , придбаної згідно з Договором купівлі-продажу нерухомості № 1940 від 04.04.1995 року. У межах досудового слідства у кримінальній справі №08013-1-1-2010/000027 (номер справи органу досудового слідства 271013пр) від 22.12.2010 року, прокуратурою міста Запоріжжя позивачу було пред`явлено обвинувачення і Постановою про накладення арешту на майно обвинуваченого від 23.12.2010 року було накладено арешт, зокрема, на спірну квартиру. В подальшому кримінальне провадження у вказаній кримінальній справі було закрите згідно з Постановою про закриття кримінального провадження від 30.08.2021 року, прийнятою слідчим СВ відділу поліції №3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області старший лейтенантом поліції Горкавчук Д.В. Як слідує зі змісту вказаної постанови, Прокуратура міста Запоріжжя порушила зазначену кримінальну справу, проводила досудове слідство і наклала арешт на спірнувартиру згідно з Кримінально-процесуальним кодексом України від 28.12.1960 року (далі КПК 1960 року). Матеріали кримінальної справи скеровувались Прокуратурою міста Запоріжжя до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, який повернув їх Прокуратурі міста Запоріжжя для проведення додаткового розслідування. Після повернення матеріалів вказаної справи на додаткове розслідування її внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань як кримінальне провадження № 12013080010000225 та передано за підслідністю СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області. З урахуванням змін у законодавстві подальше досудове розслідування у вказаному провадженні проводилось відділом поліції №3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, який і закрив зазначене провадження у зв`язку відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення згідно з Кримінальним процесуальним кодексом України від 13.04.2012 року (далі КПК 2012 року). Судом зазначена кримінальна справа не розглядалась. Існування арешту спірної квартири, накладеного слідчим прокуратури у порядку КПК 1960 року при досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні, закритому органом досудового розслідування згідно з КПК 2012 року без передачі справи на розгляд суду, зумовлює необхідність звернення із позовом до суду в порядку цивільного судочинства, виходячи з правової позиції Великої Палати Верховного суду, викладеної у постанові від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17. Ухвалою від 27.03.2023 було відкрите провадження у справі, а її розгляд визначений в порядку спрощеного позовного провадження. Учасникам справи було надано час для подання письмових заяв по суті позову та доказів на їх обґрунтування. 20.04.2023 від Запорізької обласної прокуратури надійшов письмовий відзив на позов, у якому відповідач підтвердив існування обставин, якими обґрунтований позов, і не заперечував проти його задоволення. Від Державної податкової служби України письмового відзиву не надійшло. Під час розгляду справи по суті представник позивача, адвокат Хомутов Г.В., позовні вимоги підтримав, пославшись на факти і норми права, викладені у позовній заяві. Представник Запорізької обласної прокуратури Галагуз М.О. підтримав доводи, викладені у письмовому відзиві відповідача. Представник Державної податкової служби України Кравченко М.С. підтримала доводи, покладені в основу письмового відзиву Запорізької обласної прокуратури. Заслухавши пояснення учасників справи і дослідивши наявні у справі докази, судом були встановлені такі обставини. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомості № 1940 від 04.04.1995 року. У межах досудового слідства у кримінальній справі №08013-1-1-2010/000027 (номер справи органу досудового слідства 271013пр) від 22.12.2010 року, постановою слідчого прокуратури міста Запоріжжя від 23.12.2010 позивачу було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 191, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 209 КК України. Постановою слідчого прокуратури м. Запоріжжя від 23.12.2010 на належну позивачу спірну квартиру було накладено арешт. В подальшому кримінальне провадження у вказаній кримінальній справі було закрите Постановою про закриття кримінального провадження від 30.08.2021 року, прийнятою слідчим СВ відділу поліції №3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області старший лейтенантом поліції Горкавчук Д.В. За змістом вказаної постанови, Прокуратура міста Запоріжжя порушила зазначену кримінальну справу, проводила досудове слідство і наклала арешт на спірну квартиру за правилами Кримінально-процесуального кодексу України від 28.12.1960 року (далі КПК 1960 року). Матеріали кримінальної справи скеровувались Прокуратурою міста Запоріжжя до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, який повернув їх Прокуратурі міста Запоріжжя для проведення додаткового розслідування. Після повернення матеріалів вказаної справи на додаткове розслідування її внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань як кримінальне провадження № 12013080010000225 та передано за підслідністю до СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області. З урахуванням змін у законодавстві подальше досудове розслідування у вказаному провадженні проводилось відділом поліції №3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, який і закрив зазначене провадження у зв`язку відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення за правилами Кримінального процесуального кодексу України від 13.04.2012 року (далі КПК 2012 року). Після повернення кримінальної справи на досудове розслідування і його проведення за правилами КПК 2012 року позивачу повідомлення про підозру у будь-якому кримінальному правопорушенні вручено не було. Під час закриття кримінального провадження за відсутністю події і складу кримінального правопорушення питання про скасування арешту, раніше накладеного на належну позивачу квартиру, органом досудового розслідування не вирішувалось. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, № 322946052 від 15.02.2023, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна містить запис про обтяження речових прав на квартиру [ADDRESS] такого змісту: тип обтяження арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження -10689927, зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 31.12.2010 року реєстратором: Запорізька філія державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, 69037, Запорізька обл., м. Запоріжжя / м. Запоріжжя, вул. 40 років Радянської України, 40, на підставі постанови про накладення арешту, №271013пр, 27.12.2010, Прокуратура міста Запоріжжя, слідчий в ОВС Прокуратури міста Запоріжжя Жупіна О.С. Вирішуючи питання щодо законності та обґрунтованості позовних вимог, суд виходить з такого. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.\~\~ \~\~ Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Як встановлено судом, арешт на майно позивача було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. \~\~ Проте кримінальну справу, в межах якої на майно позивача накладено арешт, закрито на стадії досудового розслідування вже за правилами КПК 2012 року, і до суду для розгляду по суті цю справу скеровано не було. Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Більше того, чинним КПК України 2012 року не передбачено обов`язок слідчого при вирішенні питання про закриття кримінального провадження, у якому не повідомлено про підозру жодній особі, одночасно вирішувати питання про подальшого долю майна, на яке в межах такого кримінального провадження був накладений арешт. Крім того,\~КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. [PERSON] подав позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження її права власності рішенням слідчого. Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин. Відповідну правову позицію підтримано Великою Палатою Верховного суду у постанові від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі, зокрема, судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили. Таким чином, оскільки судом встановлено, що будь-які підстави для продовження перебування спірної квартири під арештом припинили існування, а в позасудовому порядку припинення такого обтяження є неможливим, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту його прав відповідає характеру порушення, а позов поданий до належних відповідачів, в цілому є законним, обґрунтованим, і тому підлягає задоволенню. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved