Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» (на даний час після зміни назви «АТ СЕНС БАНК») був-укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вище зазначеного угод (договорів) відбулося відступлення Права вимоги за Кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, що будо укладено між Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк», правонаступник ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та [PERSON] , на користь ПАТ «Альфа-Банк». Таким чином, на даний час усі права кредитора за вище вказаними Кредитним договором належать ПАТ Альфа-Банк (надалі за текстом - Позивач). Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 23.10.2006 року Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк», правонаступник ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") (надалі за текстом - Банк), та фізична особа - громадянин (ка) України яким (якою) є - [PERSON] , (надалі за текстом - Відповідач 1), уклали кредитний договір № 1603/1006/88-002 (надалі за текстом - Кредитний договір). Відповідно до умов вищевказаного Кредитного Договору, Банк зобов`язується надати Відповідачу 1 (за кредитним Договором - Позичальникові) кредити у сумі 72 000,00 дол.США, а Відповідач 1 зобов`язується повернути наданий кредит. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит. В свою чергу, Позичальник неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови Кредитного договору в результаті чого станом на 19.07.2022 р. має заборгованість: за кредитом: 49 023,53 дол. США по відсотках: 73 120,41 дол. США по пені: 88 909,84 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідно до умов Договору, Позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Графіком погашення кредиту. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти Відповідно до ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно п. 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно до Постанови Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року по справі №204/7584/16-ц, провадження № 61-26115св18 встановлено: «Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.». Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастанна певної події. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором від 23.10.2006 року між Кредитором та Іпотекодавцями, якими є - [PERSON] (надалі за текстом - Іпотекодавці, відповідач ), укладено Іпотечний договір б/н, надалі за текстом - Іпотечний договір, відповідно до якого останні передав Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS] , загальною площею 187,4 кв.м., житловою площею 101,7 кв.м, та земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею 1639 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки 5324087705:05:001:0148. Ринкова вартість предмету іпотеки становить 2 031 500,00 грн. Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до Закону № 898-ІV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Визначення іпотеки міститься і у ст. 575 ЦК, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до п. 9 Іпотечного договору, Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: у випадку невиконання основного зобов`язання; у випадку невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем умов Договору іпотеки; у інших випадках передбачених законодавством України. Відповідно до Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено Іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, шляхом позасудового врегулювання, яким вважатиметься застереження, що міститься у Іпотечного договору або на підставі окремого договору, який може бути укладений між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем з урахуванням вимог чинного законодавства України. Відповідно до ч. 6 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення Боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його / її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 ЗУ «Про іпотеку». Прохали звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS] , загальною площею 187,4 кв.м., житловою площею 101,7 кв.м, та земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею 1639 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки 5324087705:05:001:0148, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, заборгованість станом на 08.10.2021 року, становить 211\~053,78 дол. США на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (03150, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, МФО 300346, код ЄДРПОУ 23494714, п/р [NUMBER] , шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності. У судове засідання призначене на 27.04.2023 року представник позивача адвокат Луньова А.Г. не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала та прохала задовольнити. У судовому засіданні 12.04.2023 року представник позивача надала пояснення аналогічні тим, що подані у позові та відповіді на відзив. У відповіді на відзив представник позивача адвокат Луньова А.Г. просить позов задовольнити повність посилаючись на те, що на розгляді дійсно перебувала цивільна справа № 545/539/14 за позовом АТ «Альфа-Банк» і [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням суду від 14 липня 2014 року у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22 вересня 2014 року рішення суду залишено без змін. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову суд вказав наступне: «Відповідно до ст. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "АльфаБанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволені бути не можуть, оскільки предметом позову є майно, яке підпадає під дію мораторію». Аналогічної позиції дотримався і суд апеляційної інстанції:«Вірно встановивши існування заборгованості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про звернення стягнення на іпотечне майно у зв`язку з набранням чинності на час розгляду справи Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Враховуючи викладене, суди обох інстанції вважали позов обґрунтованим, але таким, що поданий передчасно, у зв`язку з набранням чинності на час розгляду справи Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Проте на момент подання позовної заяви у справі № 545/3175/22, що розглядається, по мораторій вже припинив свою дію. Тобто обставини цих двох справ є різними. Так, відповідно до п. 2. Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1381-IX від 13.04.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» визначено, що Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (Відомості Верховної Ради України, 2014 р., № 28, ст. 940; 2015 р., № 43, ст. 386; 2020 р., № 38, ст. 279; із змінами, внесеними Законом України від 16 вересня 2020 року № 895-ІХ) втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом. При цьому Закон № 1381-IX від 13.04.2021 набрав законної сили 23.04.2021, отже, Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" втратив свою чинність з 23.09.2021. Таким чином, єдина обставина, що стала причиною для відмови у задоволенні попереднього позову, відпала, а тому наявні всі підстави для задоволення позовних вимог у цій справі. Щодо наявності рішення суду про стягнення заборгованості, розміру заборгованості, направлення вимоги та введення воєнного стану. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 22 червня 2022 року у справі № 296/7213/15 (провадження 61-10125св21) сформулював правові висновки у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах. Обставини справи є майже ідентичними обставинам, що мають місце у справі, що розглядається. Суди першої та апеляційної інстанцій відмовили в задоволенні позову банку, а касаційний суд скасував попередні рішення та задовольнив позов частково. Верховний Суд вказав, що недотримання правил про повідомлення боржника та іпотекодавця про заборгованість (ст. 35 Закону України «Про іпотеку») перешкоджає зверненню стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, але не перешкоджає реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду. Колегія суддів зробила висновок щодо розміру заборгованості за договором і вказала, що перебіг позовної давності за вимогами банку переривався пред`явленням позову, тому строк позовної давності не пропущено. Також ВС врахував, що на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, який 25 травня 2022 року продовжено строком на 90 діб. Відповідно до Закону від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України розділ VI «Прикінцеві положення» Закону «Про іпотеку» доповнено пунктом 5-2 такого змісту: «5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія: статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки); статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки); статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти); статей 41,47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону». Враховуючи, що на момент скасування Верховним Судом попередніх судових рішень у зв`язку з порушенням норм права та ухвалення нового рішення воєнний стан в Україні триває, виконання судового рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на електронних торгах зупинено на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Подібних висновків Верховний Суд дійшов і в постанові від 29 червня 2022року у справі № 201/9754/17 (провадження № 61-11497св21). У дані постанові ВС також наголосив, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Відповідно до частин першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року в справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19) зазначено, що: «Наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством». Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. Звернення стягнення на предмет застави повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки в такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Аналогічний правовий висновок висловлений у чисельній судовій практиці, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18), КЦС ВС від 08.12.2021 у справі №751/3510/15. Згідно висновків Верховного Суду України, викладених в постановах від 09 вересня 2014 року у справі № 3-71гс14, від 3 лютого 2016 року у справ № 6-1080цс15, зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне, тому задоволення вимог за основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня; позивач вважає, що стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредиторів за рахунок забезпечувального зобов`язання. Враховуючи викладене, встановивши, що рішенням суду, яке набрало законної сили, стягнуто заборгованість за кредитним договором, проте позичальник не виконав вказане рішення суду суд має підстави дійти висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Отже, посилання на наявність рішення суду про стягнення заборгованості, обставини направлення/ненаправлення вимоги та введення воєнного стану не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. Також просить звернути увагу на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 204/2217/16-ц: «Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним та незрозумілим, апеляційний суд не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично ухилився від вирішення спору по суті. Згідно з статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що застосування норм права, оцінка доказів є прерогативою лише суду, а не експерта. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору, а не лише виключно експертним шляхом. При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові». Рішенням суду від 04 грудня 2020 року у справі № 545/165/15-ц було встановлено суму наявної заборгованості - за кредитом у розмірі 49023,53 дол. СІЛА, процентами у розмірі 2583,76 долари США та пеню в розмірі 58,43 доларів США. Інформація про суму коштів, що були стягнуті на виконання рішення суду про стягнення заборгованості наявна в матеріалах справи, а тому є всі підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, розмір якої є доведеним для суду. Щодо строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. В даному випадку позовна давність позивачем не пропущена. Так, Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦПК України перебіг позовної давності зупиняється, у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом. При цьому 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. За усталеною судовою практикою Верховного суду та Верховного суду України, при розгляді справ, пов`язаних з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», при визначенні введеного ним мораторію застосовується саме ст. 263 ЦК України. Так, Верховний суд прямо вказує: «Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України)». Отже, саме такий мораторій і зупиняє перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо він виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Отже, перебіг позовної давності зупинився 07.06.2014, дія мораторію припинилась 23.09.2021, а тому позовна давність не може бути пропущеною. Щодо права вимоги. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вищезазначеного угод (договорів) відбулося відступлення Права вимоги за Кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, що було укладено між Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк», правонаступник ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та [PERSON] , на користь ПАТ «Альфа-Банк». Зі змісту вказаних договорів вбачаються, що ними були відступлені права вимоги і за Кредитними договорами, і за Договорами забезпечення (в тому числі договорами іпотеки). Вони були нотаріально посвідчені, записи про зміну Іпотекодержателя внесено до Єдиного реєстру іпотеки. Таким чином, на даний час усі права кредитора за вищевказаним Кредитним та Іпотечним договорами належать саме АТ Альфа-Банк. Щодо оцінки предмету іпотеки. У прохальній частині позову з цього питання вказано наступне: «за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій». Отже, Позивач не заявляв вимог про зазначення у резолютивній частині рішення грошової вартості спірного майна. Оцінка була проведена виключно з метою визначення ціни позову. Формулювання позовних вимог саме таким чином не суперечить нормам чинного законодавства та останній судовій практиці. Так, згідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі № 235/3619/15-ц, провадження № 14-11цс18 встановлено: «Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. З урахуванням наведеного, Велика Палата Верхового Суду дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень». Аналогічно у Постанові КЦС ВС від 19.06.19 - № 308/1129/14-ц: «Таким чином, від обставини того, що суд не вказав початкової ціни предмета іпотеки не може залежати правильність ухвалення судом рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки». Також при розгляді даної справи прошу врахувати правовий висновок з Постанова КЦС ВС від 20.02.19 у справі № 751/3510/15-ц: «Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Застосування позивачем іншого законного способу для захисту свого порушеного права після ухвалення зазначеного вище судового рішення не є подвійним стягненням заборгованості, оскільки питання виконання виданого кредитору виконавчого документа, якщо обов`язок боржника відсутній повністю або частково у зв`язку з добровільним виконанням боржником чи іншою особою, вирішується у порядку, передбаченому частиною другою статті 432 ЦПК України. Мотиви, з яких суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову також не відповідають закону, з огляду на наступне. У частині першій статті 39 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Отже, у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». При цьому, відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. Таким чином, від обставини того, що сторони не дійшли згоди щодо початкової ціни предмета іпотеки не може залежати ухвалення судом рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14- 11цс18). Зважаючи на те, що обставини справи не встановлені, оскільки суди не перевіряли фактичний розмір заборгованості за кредитним договором на момент ухвалення рішення у справі, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки є необгрунтованим. Крім того, суд першої інстанції дійшов суперечливого висновку, що порушення основного зобов`язання та іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю, не змінює обсяг його прав, оскільки у такому разі кредитор позбавляється права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законом». Відповідач та представник відповідача адвокат Гайтота І.М. у судове засідання призначене на 27.04.2023 року не з`явилися, відповідач надав суду заяву про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову заперечував, прохав застосувати наслідки спливу строку позовної давності. У судовому засідання 12.04.2023 року представник відповідача надала пояснення аналогічні тим, що зазначені у відзиві на позов та клопотанні про застосування строків позовної давності. У відзиві на позов відповідач відмовити у задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що в провадженні Полтавського районного суду Полтавської області в 2014 році перебувала на розгляді цивільна справа за №545/539/14 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14.07.2014 року по справі № 545/539/14-ц у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22.09.2014 року рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14.07.2014 року по справі № 545/539/14-ц залишено без змін. Звертає особливу увагу суду на те, що позовна заява подана АТ «Альфа Банком» до Полтавського районного суду Полтавської області від 04.02.2014 року тотожна поданій АТ «Альфа Банком» позовній заяві від 20.07.2022 року, навіть текст заяви не змінений. В 2017 р розглядалось і справа про заборгованість позичальника [PERSON] перед ПАТ «Альфа-Банк». Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 року по справі № 545/165/15-ц стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом 49 023,53 дол. США, по відсоткам у розмірі 29 226,04 дол. США, по пені у розмірі 325 522,95 грн., по Кредитному договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року. Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12.09.2017 року по справі №545/165/15-ц, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а заочне рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 року по справі № 545/165/15-ц - без змін. Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 року по справі № 545/165/15-ц постановлено заочне рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12.09.2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами та пені скасовано й ухвалити у справі у цій частині нове рішення, а саме: Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за процентами у розмірі 2 583,76 долари США та пеню в розмірі 58,43 доларів США. Заочне рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 року по справі № 545/165/15-ц та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12.09.2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 49 023,53 долари США залишено без змін. В заочному рішенні Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 року по справі № 545/165/15-ц зазначено, що у [PERSON] станом на 10.12.2013 року виникла прострочена заборгованість: за кредитом - 49023,53 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 391845,08 грн., по відсотках - 2583,76 дол. США., що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 20651,99 грн., пеня - 58,43 дол. США, що по курсу НБУ на дату розрахунку складає 467,03 грн. В свою чергу приватним виконавцем Скрипником Володимиром Леонідовичем відкрито зведене виконавче впровадження № 62393795 на підставі виконавчого листа виданого Полтавським районним судом Полтавської області на підставі Заочного рішення Полтавського районного суду Полтавської області № 545/165/15-ц від 18.04.2017 року та на сьогодні проводяться стягнення з заробітної плати та пенсії [PERSON] . Відповідно до листа приватного виконавця Скрипник Володимира Леонідовича від 22.09.2022 року за № 11764, станом на 22.09.2022 року з доходів [PERSON] стягнуто 85 340,07 грн., з яких 77 082,19 грн. (еквівалентно 2 486,80 дол. США за курсом НБУ на день зарахування грошових коштів) перераховано на розрахунковий рахунок АТ «Альфа -Банк». Оскільки рішення суду добросовісно виконується, то у АТ «Альфа-Банк» відсутні причини вимагати від суду звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості. Щодо розміру заборгованості по Кредитному договору № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року. В позовній заяві Позивач зазначає, що «Позичальник неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови Кредитного договору в результаті чого станом на 19.07.2022 року має заборгованість: за кредитом: 49 023,53 дол. США по відсотках: 73 120,41 дол. США по пені: 88 909,84 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості. Всього 211 053,78 дол. США. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс 18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 19 вересня 2018 року справа № 643/16336/16-ц, провадження № 61-12848св18 (ЄДРСРУ № 76596781), від 12 вересня 2018 року справа № 473/825/16-ц, провадження № 61-3240св18 (ЄДРСРУ № 76502922) 12 вересня 2018 року справа № 186/1974/14-ц, провадження № 61-24172св18 (ЄДРСРУ 76502947) та ін. Верховний Суд у своїй постанові від 14.02.2018 р. № 564/2199/15-ц зазначив, що згідно ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення процентів після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. ПАТ «Альфа Банк» вперше звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з позовною заявою 04.02.2014 р, отже нарахування відсотків є безпідставним. В Рішенні Полтавського районного суду Полтавської області від 14.07.2014 року по справі №545/539/14-ц зазначено, що станом на 10.12.2013 року заборгованість складає 45000,00 дол. США, яка складається з 49023,53 дол. США - заборгованість за кредитом, 2583,76 дол. США заборгованість по процентам, 58,43 дол. США - пеня. 13.01.2014 року позивачем направлено відповідачам вимогу про повернення кредиту в повному обсязі, разом з погашенням процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, а в разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання прохали добровільно звільнити нерухоме майно, яке було предметом іпотеки. Цими постановами керувався і Верховний Суд, коли розглядав справу [PERSON] . В постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 545/165/15-ц, провадження № 61-28459св1, що стосується [PERSON] , зазначено, що проаналізувавши вказані норми закону та врахувавши встановлені у справі обставини, зокрема те, що звернувшись у лютому 2014 року до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, ПАТ «Альфа Банк» змінив строк виконання зобов`язання, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованості за тілом кредиту в розмірі 49 023,53 доларів США, однак не може погодитись з ухваленими у справі рішеннями судів першої й апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості за процентами та пені станом на 31 січня 2017 року. Тобто, стягнення процентів та пені за кредитним договором можливе у межах погодженого сторонами строку кредитування або до моменту пред`явлення вимоги про дострокове виконання зобов`язання (зміни строку виконання зобов`язання). Тому постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 545/165/15-ц, провадження № 61-28459св1 [PERSON] має заборгованість: - \~ \~ \~ \~за кредитом у розмірі 49 023,53 долари США; - за процентами у розмірі 2 583,76 долари США - \~ \~ \~ \~пеню в розмірі 58,43 доларів США. На сьогодні ця сума зменшилась, оскільки позичальник добросовісно виконує рішення суду. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У позовній заяві АТ «Альфа Банк» зазначає наступне «Таким чином, на даний час усі права кредитора за вищевказаним договором належать ПАТ «Альфа Банк» та вказує, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували в момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, З даним твердженням ми погодитися не можемо, так як вважаємо, що АТ «Альфа Банк» не є належним іпотекодержателем. 25.05.2012 року поміж ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитними договорами, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г.Ю, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» продав (відступив) права вимоги та передав їх, а ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, у тому числі по Договору №1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року. 25.05 2012року поміж ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта банк» був укладений договір купівлі продажу прав вимоги тільки за кредитним договором, а права на об`єкт нерухомого майна [PERSON] «Дельта банк» не набував і ніяких нотаріальних дій, пов`язаних із переходом таких прав, не вчиняв. В подальшому, 15.06.2012 року поміж ПАТ « Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитними договорами, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В., відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» продав (відступив) права вимоги та передав їх, а ПАТ «Альфа Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, у тому числі по Договору № 1603/1006/88- 002 від 23.10.2006 року. З урахуванням наведеного відбулася тільки зміна кредитора по відношенню до позичальника [PERSON] за кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, яким став ПАТ «Альфа Банк». Але приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мироник О. В. 02.08.2012 \~ \~ \~ \~10:01:30 як реєстратором прийнято рішення про реєстрацію змін обтяження нерухомого майна за іпотекою, реєстраційний номер 3934462, з посиланням на договір купівлі - продажу прав вимоги, 937, 15.06.2012, тобто за ПАТ «Альфа Банк». Вказані дії приватного нотаріуса вважаю незаконними, оскільки 25.05 2012року поміж ПАТ «Сведбанк» і ПАТ « Дельта банк» був укладений договір купівлі продажу прав вимоги тільки за кредитним договором, а права на об`єкт нерухомого майна [PERSON] «Альфа Банк» не міг набути, бо первісний кредитор « Дельта банк» не володів такими правами. Сім`я [PERSON] не може бути примусово позбавлена житла, оскільки згідно з ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Звертає особливу увагу суду, що предмет іпотеки, є єдиним житлом не тільки для іпотекодавця [PERSON] , а й для його рідних. Всього в будинку прописано і фактично проживає 7 чол., з яких: 2 малолітніх дітей: [PERSON] , 2011 року народження та [PERSON] , 2014 року народження; громадянка [PERSON] , 1939 року народження, особа яка має право користуватися пільгами відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», інвалід дитинства внаслідок психічного розладу з 27.01.1971 року, яка потребує стороннього догляду. Таким чином, предмет іпотеки є єдиним житлом для 7 осіб, троє з яких є суб`єктами підвищеного соціального захисту з боку держави. В свою чергу, відповідно ч. 4 ст. 12 Закону «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», передбачено, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Норма цієї ж статті зазначає, що неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Крім того, відповідач звертає увагу, що в іпотеку передано житловий будинок, який придбано не за рахунок кредитних коштів, тому виселення без надання іншого житлового приміщення є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК громадянам, яких виселяють із житлових приміщень одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення при зверненні стягнення на приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення. Постійне приміщення, що надається особам, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Крім того, 7 березня 2022 р. набув чинності Закон України «Про внесення змін Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року (далі - Закон № 2120). Його положення переважно регулюють питання оподаткування, але низка його норм стосується питань кредитування та іпотеки, встановлюючи нові правила, що підлягають застосуванні під час дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Щодо вартості майна відповідач вказує. що з моменту проведення оцінки і до подачі позову до суду минуло більше шести місяців, крім того за цей час відбулося ряд подій, які суттєво вплинули на ринкову вартість майна, такі як карантин, війна, істотна зміна курсу валют. Крім того проведення оцінки ТОВ «Незалежна експертна компанія», відбувалось без огляду домоволодіння і без відома [PERSON] , тому Висновок про вартість майна від 11.11.2021 року є недійсним. Щодо Вимоги про усунення порушень, на яку посилається представник АТ «Альфа Банку» в позовній заяві, та яка додана до позовної заяви, вона не містить дати її написання, тому є неналежним доказом у справі. Повідомлення про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки ПАТ «Альфа Банк» направляв на адресу Відповідача ще в 2013 році, копія якого є пунктом 21 в додатках до позовної заяви у цивільній справі яка перебувала в провадженні Полтавського районного суду Полтавської області за № 545/539/14-ц за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , третя ба [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, АТ «Альфа Банком» подано даний позов зі спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися порушення свого права або про особу, яка його порушила ч. 1 ст. 261 ЦК України. Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові ВСУ від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14). Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові ч. 4 ст. 267 ЦК України. Крім того, відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності в якій [PERSON] просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності посилаючись на те, що 04 лютого 2014 року АТ «Альфа Банк» вперше звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] третя особа [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, 04 лютого 2014 року перебіг позовної давності за вимогами Банку перервався та його відлік розпочався заново з 05 лютого 2014 року. Вдруге ж АТ «Альфа Банк» звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з тотожною позовною заявою до [PERSON] третя особа [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки 20 липня 2022 року. Тобто через 8 років 5 місяців та 15 днів, а отже не має жодних сумнівів, що позовна давність пропущена, тому необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог АТ «Альфа Банку» до [PERSON] у повному обсязі, в зв`язку зі спливом строку позовної давності. Дія мораторію не впливає на право банку звернутися до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, не перешкоджає ухваленню судом рішення за таким позовом та не свідчить про наявність підстав для зупинення перебігу позовної давності. Даний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 01.06.2022 року у справі №686/23170/19. Третя особа [PERSON] у судове засідання призначене на 27.04.2023 року не з`явилася, причини неявки не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У судовому засіданні 12.04.2023 року заперечила щодо позову з підстав зазначених відповідачем у відзиві на позов. Суд, дослідивши матеріли справи, вважає що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Так, судом встановлено, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був-укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно вищезазначеного угод (договорів) відбулося відступлення Права вимоги за Кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року, що будо укладено між Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк», правонаступник ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та [PERSON] , на користь ПАТ «Альфа-Банк». Таким чином, усі права кредитора за вище вказаними Кредитним договором належать ПАТ Альфа-Банк на даний час АТ «СЕНС БАНК». Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 23.10.2006 року Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк», правонаступник ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та фізична особа - громадянка України якою)є - [PERSON] , уклали кредитний договір № 1603/1006/88-002. /т. 1 а.с. 16 зворот 20/ Згідно п. 1.4. кредитного договору № 1603/1006/88-002 кредитні кошти призначені на споживчі цілі. Відповідно до умов вищевказаного Кредитного Договору, Банк зобов`язується надати Відповідачу 1 (за кредитним Договором - Позичальникові) кредити у сумі 72 000,00 дол. США, а [PERSON] зобов`язується повернути наданий кредит. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит. В свою чергу, на думку позивача позичальник неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови Кредитного договору в результаті чого станом на 19.07.2022 р. має заборгованість: за кредитом: 49 023,53 дол. США, по відсотках: 73 120,41 дол. США, по пені: 88 909,84 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідно до умов Договору, позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Графіком погашення кредиту. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором від 23.10.2006 року між Кредитором та Іпотекодавцем, яким є - [PERSON] укладено Іпотечний договір б/н, відповідно до якого останній передав Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS] , загальною площею 187,4 кв.м., житловою площею 101,7 кв.м, та земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею 1639 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки 5324087705:05:001:0148. Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 року по справі № 545/165/15-ц стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом 49 023,53 дол. США, по відсоткам у розмірі 29 226,04 дол. США, по пені у розмірі 325 522,95 грн., по Кредитному договору №1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року. Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12.09.2017 року по справі №545/165/15-ц, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а заочне рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 року по справі № 545/165/15-ц - без змін. Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 року по справі № 545/165/15-ц постановлено заочне рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12.09.2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами та пені скасовано й ухвалити у справі у цій частині нове рішення, а саме: Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за процентами у розмірі 2 583,76 долари США та пеню в розмірі 58,43 доларів США. Заочне рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 року по справі № 545/165/15-ц та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12.09.2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 49 023,53 долари США залишено без змін. У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку». За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»). При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Аналіз норм глави 26 ЦК України дає підстави для висновку, що частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав, оскільки частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається. Відповідні висновки щодо застосувань норм права викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від12 квітня 2021 року по справа № 310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У даній справі 23.10.2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступник ВАТ "Сведбанк" (правонаступник ПАТ "Сведбанк") та [PERSON] укладено кредитний договір № 1603/1006/88-002. /т. 1 а.с. 16 зворот 20/ Згідно п. 1.4. кредитного договору № 1603/1006/88-002 кредитні кошти призначені на споживчі цілі, а не на купівлю предмета іпотеки. В подальшому, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором № 1603/1006/88-002 від 23.10.2006 року між Кредитором та Іпотекодавцем, яким є - [PERSON] укладено Іпотечний договір б/н, відповідно до якого останній передав Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS] , загальною площею 187,4 кв.м., житловою площею 101,7 кв.м, та земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею 1639 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки 5324087705:05:001:0148. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого Щербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області 22 квітня 2004 року, зареєстрованого 26.04.2004 року КП «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району» за реєстраційним номером5578627 в книзі 3 номер запису 23; Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ-ПЛ №040734 виданого 14 березня 2000 року Щербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 1558. /т. 1 а.с. 7 зворот 9/ Також приходячи до висновку щодо безпідставності позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд звертає увагу на ту обставину, що заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18.04.2017 року по справі №545/165/15-ц стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом за яким позивач прохає звернути і звернення на предмет іпотеки і по якому з відповідача стягується заборгованість відповідно до вимог діючого законодавства а тому одночасне і стягнення боргу за рішенням суду і звернення стягнення на предмет іпотеки буде фактично подвійним стягненням боргу , що є не припустимим та таким, що суперечить вимогам закону. З огляду на викладене а також враховуючи, що за надані [PERSON] кредитні кошти предмети іпотеки не придбавались, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається, у зв`язку з чим підлягають відмові у задоволенні позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі. Крім того, обґрунтованими є доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності. Так, в провадженні Полтавського районного суду Полтавської області в 2014 році перебувала на розгляді цивільна справа за №545/539/14 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14.07.2014 року по справі № 545/539/14-ц у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22.09.2014 року рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14.07.2014 року по справі № 545/539/14-ц залишено без змін. Отже, 04 лютого 2014 року перебіг позовної давності за вимогами Банку перервався та його відлік розпочався заново з 05 лютого 2014 року. Вдруге ж АТ «Альфа Банк» звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з тотожною позовною заявою до [PERSON] третя особа [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки 20 липня 2022 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) зроблено висновок, що: «з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного, оскільки статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта особою, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Тлумачення вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. […] Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин». Щодо доводів представника позивача щодо зупинення строків позовної давності внаслідок дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, то вони є необґрунтованими. Перебіг позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Під зупиненням перебігу позовної давності слід розуміти таку зміну порядку обчислення строку, за якою в період дії певної обставини перебіг строку зупиняється, а після припинення цієї обставини продовжується в частині, що залишилася. У період зупинення позовної давності час плине, але він не зараховується до позовної давності. До цього строку зараховується лише час, який сплинув до зупинення позовної давності, та строк, що минув після продовження її перебігу. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) предмет іпотеки, а не встановлює відстрочення виконання зобов`язання. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії закону не підлягає примусовому виконанню. Дія мораторію не впливає на право банку звернутись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, не перешкоджає ухваленню судом рішення за таким позовом та не свідчить про наявність підстав для зупинення перебігу позовної давності. Відповідний висновок щодо застосування норм права зроблений Верховним Судом у постанові від 01.06.2022 року у справі №686/23170/19. Таким чином, позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, а тому необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог АТ «СЕНС БАНК» ( до зміни назви АТ «Альфа Банку») до [PERSON] у повному обсязі, і в зв`язку зі спливом строку позовної давності. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідачем в обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката надано договір про надання правової допомоги від 30.08.2021 року з додатковою угодою №1 від 17.09.2022 року, акт приймання-передачі наданих послуг на загальну суму 9000,00 грн., ордер, квитанцію про фактичну оплату послуг адвоката, у зв`язку з чим слід стягнути зазначену суму з позивача. /т. 1 а.с. 203-206/ Вказана сума витрат на оплату послуг адвоката понесена відповідачем є обґрунтованою, відповідає критерію розумності та є співмірною зі складністю справи, а тому підстави для їх зменшення, за клопотанням представника позивача, відсутні а тому підлягає стягненню з позивача в повному обсязі. Витрати по сплаті судового збору підлягають віднесенню за рахунок позивача, згідно ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved