Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (далі по тексту - АТ «Полтаваобленерго», відповідач) за вимогами якого просив: стягнути з відповідача на користь позивача суму коштів 8042, 41 грн. не сплачених при звільненні, внаслідок зміни дати звільнення. На обґрунтування позову зазначив, що 29.10.2015 позивача було звільнено з посади директора з правових питань ПАТ «Полтаваобленерго» згiдно з наказом № 342-к. В подальшому наказом ПАТ «Полтаваобленерго» № 555-к від 21.08.2017 було внесено зміни до наказу № 342-к, зокрема, змінена дата звільнення з 29.10.2015 на 03.11.2015, у зв`язку з перебуванням позивача на лікарняному. Головному бухгалтеру товариства цим наказом було доручено провести виплати коштів за час роботи з 29.10.2015 по 03.11.2015. Вiддiл кадрів вніс до трудової книжки позивача відповідний запис. В подальшому рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 у справі № 553/4211/15-ц наказ № 342-к був визнаний незаконним і скасований. Позивач наказом № 775-к від 17.10.2017 був поновлений на роботі на посаді директора з правової роботи ПАТ «Полтаваобленерго» та пропрацював на посадi до 13.12.2019. 13.12.2019 позивач був звільнений з посади у зв`язку з тим, що 18.09.2019 Верховний Суд переглянув рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 у справі № 553/4211-15-ц та скасував його. На цій підставі ПАТ «Полтаваобленерго» видав наказ № 825-к від 05.11.2019, яким скасував дію наказу № 775-к від 17.11.2017 про поновлення [PERSON] на роботі, але в подальшому, АТ «Полтаваобленерго» наказом № 567-к від 25.05.2020 скасувало вказаний текст і винесло наказ у такій редакції: «Скасувати наказ від 17.11.2017 № 775-к про поновлення [PERSON] на посаді директора з правової роботи з 13.12.2019». При цьому вiдповiдно до наказу № 825-к від 05.11.2019, була поновлена дія наказів № 342-к від 29.10.2015 та № 555-к від 21.08.2017. Позивач посилаючись на свідоме невиконання відповідачем пункту 3 наказу № 555-к вiд 21.08.2017, просить стягнути з відповідача оплату за лікарняні в період тимчасової втрати ним працездатності (29.10.2015 по 02.11.2015) в сумі 5558, 00 грн. та заробітну плату в розмірі 2484,41 грн. за останній робочий день, зокрема 03.11.2015. Крім того, позивач заперечує доводи відповідача, щодо пропуску ним строку позовної давності, посилаючись на положення ст. 233 КЗпП. Відповідач позов не визнав та обґрунтував свої заперечення такими обставинами. Вказав, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.08.2021 у справі № 753/2718/21 встановлено, що відповідач здійснив розрахунок з позивачем остаточно 17.11.2020, а з вказаним позовом позивач звернувся до суду лише 20.05.2022, а отже останнім пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Також відповідач посилався на те, що допомога по тимчасовій втраті працездатності не відноситься до обов`язкових платежів від підприємства, які належать до виплати працівнику на момент його звільнення, оскільки дані виплати врегульовані ЗУ «Про загальнообов`язкове державне страхування». На лікарняні не поширюється ст. 233 КЗпП, яка дозволяє подати позов про їх стягнення без будь-якого обмеження за строками. Позивач в судове засідання не з`явився, в письмових поясненнях просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідачав судове засідання не з`явився, причини неявки до суду не повідомив. Враховуючи відсутність підстав для відкладення судового засідання, визначених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, наявні в матеріалах справи заяви по суті справи, суд зважаючи на положення ч. 1 ст. 223 ЦПК України та на строки розгляду справи встановлені ст. 275 ЦПК України, вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності позивача та представника відповідача, за наявними матеріалами справи. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. ?27.06.2022 позивачем було подано заяву про усунення недоліків позову. ?12.08.2022 представником відповідача подано відзив на позовну заяву. ?19.08.2022 позивачем надіслано відповідь на відзив. ?07.09.2022 представником відповідача надіслано заперечення на відповідь на відзив. ?27.02.2023 позивачем подано клопотання про витребування доказів. ?11.04.2023 відповідачем подано лист щодо виконання ухвали від 27.02.2023. ?11.05.2023 від позивача надійшли письмові пояснення у справі. ІІІ. Процесуальні дії суду. ?Ухвалою судді Мицик Ю.С. від 13.06.2022 позов було залишено без руху та встановлено позивачу час для усунення недоліків. ?Ухвалою судді Мицик Ю.С. від 27.06.2022 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. ?Ухвалою від 12.10.2022 суд перейшов до розгляду вказаної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначив судове засідання на 22.11.2022 о 16.00 год. ?Ухвалою від 27.02.2023 суд частково задовольнив клопотання про витребування доказів. Витребував у АТ «Полтаваобленерго відомості, зокрема, чи був виконаний пункт 3 наказу АТ «Полтаваобленерго» № 555-к від 21.08.2017 щодо проведення виплати коштів [PERSON] згідно з чинним законодавством. У разі виконання наказу, повідомити, які саме виплати проводилися за період з 29.10.2015 по 03.11.2015 включно та надати суду документи, що підтверджують такі виплати (розрахунки). ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] з 1998 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Полтаваобленерго», працював на посаді керівника юридичної служби підприємства - директора з правової роботи. Наказом ПАТ «Полтаваобленерго» від 29.10.2015 № 342-к директора з правової роботи [PERSON] звільнено з роботи 29.10.2015 згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 40 КЗпП України: за прогули без поважних причин з 30.06.2015 до 28.09.2015 та систематичне невиконання службових обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку. 21.08.2017 відповідач видав наказ № 555-к «Про внесення змін до наказу від 29.10.2015 року № 342», яким у зв`язку з оглядом оригіналу лікарняного листа в судовому засіданні Ленінського районного суду м. Полтави 21.08.2017 року, внесено зміни до наказу від 29.10.2015 року № 342-к, а саме в резолютивній частині наказу слова і цифри «звільнити з роботи з 29.10.2015 року» замінено словами і цифрами «звільнити з роботи з 03.11.2015 року». Відділу кадрів забезпечити внесення відповідних записів до трудової книжки [PERSON] згідно з чинним законодавством. Головному бухгалтеру Товариства Дубіній Н.В. провести виплати коштів [PERSON] згідно з чинним законодавством. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30.08.2017 позов [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Полтаваобленерго» від 29.10.2015 № 342-к в частині зазначення підстави для звільнення [PERSON] , директора з правової роботи, згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України (систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення). У іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 апеляційну скаргу ПАТ «Полтаваобленерго» відхилено, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30.08.2017 в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення в частині його звільнення згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України та поновлення його на роботі скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Полтаваобленерго» від 29.10.2015 № 342-к в частині звільнення [PERSON] , директора з правової роботи, згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул, в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин). Поновлено [PERSON] на посаді директора з правової роботи ПАТ «Полтавообленерго» з 30.10.2015. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. На виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 ПАТ «Полтаваобленерго» 17.11.2017 видано наказ № 775-к, яким поновлено [PERSON] на посаді директора з правової роботи ПАТ «Полтаваобленерго» з 30.10.2015. Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 553/4211/15-ц (провадження № 61-1806св18) касаційну скаргу ПАТ «Полтаваобленерго» задоволено частково, касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 скасовано, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30.08.2017 залишено в силі. З постанови Верховного Суду від 18.09.2019 року вбачається, що при вирішенні питання про звільнення позивача роботодавцем ПАТ «Полтаваобленерго» дотримані вимоги трудового законодавства. Верховний суд вказав, що суд першої інстанції надав оцінку перебуванню [PERSON] на лікарняних з урахуванням встановлених обставин, що в період тимчасової непрацездатності позивач виходив на роботу, виконував посадові обов`язки, листки непрацездатності умисно роботодавцю не здав, за жовтень місяць 2015 року, зокрема 29 жовтня 2015 року отримав заробітну плату. При цьому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наявні у [PERSON] листки непрацездатності по суті є неповністю заповненими бланками листків непрацездатності та можуть набути статус документу оформленого належним чином, лише після їх оброблення табельщиком роботодавця, заповнення відповідальними особами роботодавця всіх розділів зворотного боку листка із завіренням їх підписів печаткою підприємства, а отже, додані до справи ксерокопії листків непрацездатності доказами неправомірності дій відповідача ПАТ «Полтаваобленерго», зокрема видачі 29 жовтня 2015 року наказу № 342-к в частині звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, бути не можуть. Також, Верховний Суд зауважив, що з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини, а саме: перебування позивача на робочому місці в період дії листків непрацездатності, неповідомлення ним відповідача про такі листки, зокрема листка непрацездатності з 29.10.2019 року до 03.11.2015 року, отримання за ці дні заробітної плати, дії ТОВ «Полтаваобленерго» щодо звільнення позивача з 29.10.2015 року згідно із п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, внесення змін до наказу від 29.10.2015 року №342-к в частині дати звільнення відповідали законодавству і такі не є протиправними. Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирішуючи вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача коштів у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, суд керується наступним. Згідно з пунктами 3, 5 частини другої статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застраховані особи зобов`язані: знати та виконувати вимоги законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці, що стосуються застрахованого, а також додержуватися зобов`язань щодо охорони праці, передбачених колективним договором (угодою, трудовим договором, контрактом) та правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства, установи, організації; дотримуватися режиму, визначеного лікарем на період тимчасової непрацездатності. За змістом ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 22, ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» роботодавець зобов`язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Згідно ч. 5 ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», матеріальне забезпечення, передбачене цим Законом, виплачується у разі, якщо звернення за його призначенням надійшло не пізніше дванадцяти календарних місяців з дня відновлення працездатності, встановлення інвалідності, закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, смерті застрахованої особи або члена сім`ї, який перебував на її утриманні. Обов`язку роботодавця прийняти, обробити листки тимчасової непрацездатності та здійснити на їх підставі відповідні виплати, а також врахувати їх при видачі наказів з кадрових питань кореспондує обов`язок працівника виконувати вимоги законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці, що стосуються застрахованого, зокрема, своєчасно надати отриманий оригінал листка непрацездатності роботодавцю для заповнення всіх належних розділів, а також для забезпечення перевірки Фондом соціального страхування України та його робочими органами обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованій особи. Лише у такому разі, листок непрацездатності зі всіма заповненими розділами, включаючи розділи, що підлягають обов`язковому заповненню роботодавцем, після перевірки обґрунтованості його видачі та продовження може бути визнаний документом, неврахування якого тягне за собою правові наслідки для роботодавця. На виконання ухвали суду про витребування доказів від 27.02.2023, відповідач листом від 06.04.2023 № 1073/9876 повідомив, що наказ № 555-к від 21.08.2017 в частині оплати [PERSON] лікарняного листа з 29.10.2015 по 02.11.2015 не виконаний в зв`язку з ненаданням оригіналу листка непрацездатності, що в силу вимог ч. 5 ст. 32 Закону України № 1105 виключає виплату по ньому. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Під час розгляду даної справи, судом було забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості(стаття 129 Конституції України). У письмових поясненнях позивач наполягав на тому, що оригінал листка непрацездатності передано роботодавцю, що й стало підставою для внесення змін до наказу від 29.10.2015 року №342-к в частині дати звільнення. При цьому позивач посилався на те, що в трудових спорах обов`язок доведення покладається на роботодавця. Натомість відповідач не надав жодного доказу, який би посвідчував, що позивач не передав оригінал лікарняного листа за період з 29.10.2015 по 02.11.2015 роботодавцю. Водночас, у постанові Верховного Суду від 18.09.2019 вказано, що відповідач видав наказ 21.08.2017 № 555-к «Про внесення змін до наказу від 29.10.2015 року № 342», яким змінив дату звільнення позивача з 29.10.2015 на 03.11.2015, у зв`язку з оглядом оригіналу лікарняного листа в судовому засіданні Ленінського районного суду м. Полтави, що встановлено судом першої інстанції при розгляді справи № 553/4211/15-ц. Також судом першої інстанції встановлено, що позивач ані в день звільнення 29.10.2015 року, ані в період з 29.10.2015 року по 14.08.2017 року не повідомляв роботодавця про існування листка непрацездатності, який був відкритий 29.10.2015 року, до теперішнього часу не передав його роботодавцю. У даному спорі, вимагаючи сплату лікарняних за період з 29.10.2015 по 02.11.2015, позивач не надав жодних доказів на підтвердження подання роботодавцю оригіналу листка непрацездатності (направлення рекомендованим листом з описом вкладення, тощо). Крім того, достовірно знаючи, що роботодавцем було видано наказ 21.08.2017 № 555-к «Про внесення змін до наказу від 29.10.2015 року № 342», позивач звернувся до суду з позовом лише у травні 2022 року, тобто, навіть за умови, що лікарняний лист був втрачений, позивач не вжив жодних заходів для отримання дублікату лікарняного листа. Враховуючи, що позивачем не доведено факту подання оригіналу лікарняного листа роботодавцю, підстав для задоволення вимоги про стягнення на його користь коштів в сумі 5558,00 грн. у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, відсутні. Стосовно вимоги про стягнення заробітної плати за останній робочий день. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст.1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Згідно з пунктом 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, днем звільнення вважається останній день роботи, тобто останній робочий день. Робочий день - це встановлена законодавством тривалість (у годинах) роботи протягом доби (Наказ Міністерства охорони здоров`я від 27 грудня 2001 № 528 «Про затвердження Гігієнічної класифікації праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу»). Тривалість робочого дня визначено законом. Тобто робочий день, це встановлена державою кількість годин на добу, протягом яких робітники й службовці виконують свої службові обов`язки на підприємстві, в установі, організації. Таким чином, днем звільнення працівника є його останній робочий день (робочий час), протягом якого він виконує посадові обов`язки, а не календарний день. Суди під час розгляду справи № 553/4211/15-ц встановили, що трудові відносини між сторонами [PERSON] та ПАТ «Полтаваобленерго» закінчились 29.10.2015 після закінчення робочого часу, а саме 29.10.2015 о 16-45. Позивачем не доведено, виконання ним своїх трудових обов`язків на підприємстві 03.11.2015, що виключає можливість задоволення позову про стягнення на його користь з відповідача заробітної плати в сумі 2484,41 грн. за цей день Враховуючи встановлені обставини суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено існування порушення його права, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю. Інші доводи сторін, які наведені у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. V. Розподіл судових витрат між сторонами. З огляду на те, що суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати компенсувати за рахунок держави (ст. 141 ЦПК України). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed