Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

В липні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , Підгородненська міська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: Новомосковська районна державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом і просила суд встановити факт прийняття не спадщини після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Визнати за нею право власності на домоволодіння [ADDRESS] дніпропетровської області, розташоване на земельній ділянці площею 961 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити, з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутність, щодо задоволення позову не заперечувала. Відповідач Підгородненська міська рада Дніпровського району Дніпропетровської області в особі міського голови Горба А. надали заяву про розгляд справи без участі, де просили відмовити у зв`язку із відсутністю доказів про зміну адреси спадкового майна. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що згідно рішення правління колгоспу Червоний-Жовтень Підгороднянської сільради, протокол № 7 від 12.05.1954 року, проведено відвід присадибної ділянки землі, що розташована [ADDRESS] , загальною площею 3000 кв.м., під індивідуальне житлове будівництво забудовнику - [PERSON] . Вказана земельна ділянка закріплена геодезичним диском. Дані обставини підтверджуються Актом відводу земельної ділянки від 12.05.1954 року, складеного головою земельної комісії колгоспу Червоний-Жовтень Підгородненської сільради. У 1963 році батько позивача - [PERSON] , закінчив будівництво житлового будинку, що підтверджується Актом про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння по [ADDRESS] від 19.03.1963 року, що також підтверджується зведеним оціночним актом по домоволодінню [ADDRESS] . У подальшому, на підставі рішення № 12 виконкому Підгороднянської селищної Ради депутатів трудящихся від 13.05.1965 року, батькові позивача - [PERSON] , було видано свідоцтво про право приватної власності на споруди від 21.05.1963 року, записано та зареєстровано у реєстрову книгу за № 2884-21 21.05.1963 року. 23.11.1981 року Новомосковським бюро технічної інвентаризації видано технічний паспорт на жилий будинок [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту домоволодіння [ADDRESS] розташоване на земельній ділянці площею -961 кв.м. та складається з певних житлових споруд. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , а в домоволодінні продовжувала проживати матір - [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Судом встановлено, що після смерті батька позивача - [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння [ADDRESS] . Єдиними спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька є позивач та відповідач [PERSON] , як діти спадкодавця, інших спадкоємців за законом та за заповітом не має. Як вбачається з матеріалів справи, що згідно повідомлення Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 22.09.2005 року № 1386, свідоцтво про право на спадщину після смерті батька позивача, померлого [INFO] , спадкоємцем якого є майно, належне померлому, позивачу та відповідачу [PERSON] не може бути видане, оскільки із представлених документів не вбачається факт прийняття позивачем спадщини після смерті [PERSON] , оскільки вона, в шестимісячний термін після смерті спадкодавця не зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, спадкова справа не відкривалась. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Так, у відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1222 ч.1 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи , які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. В силу ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до стст. 1220-1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Саме спадкування може відбуватися за заповітом або за законом. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У разі відсутності такої згоди, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК України). Відповідно до ст.ст.1296-1298ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виходячи з вище викладеного можливо зробити висновок, що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власної волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання ним процедури входження у спадкування і кінцево дає відповідь на питання про прийняття спадщини. Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Це є обов`язковим для обох названих видів спадкування. Окрім того, як встановлено судом, що земельна ділянка спадкодавцю надавалась по [ADDRESS] (акт від 12 травня 1954 року). Акт про закінчення будівництва та свідоцтво про право особистої власності на забудову містять адресу [ADDRESS] , тоді як домова книга містить адресу [ADDRESS] . Технічний паспорт та домова книга не є документом, які посвідчують право власності на спадкове нерухоме майно. В ході судового розгляду встановлено, що право власності наявне на будинок [ADDRESS] і не є можливим встановити прийняття спадщини саме на будинок [ADDRESS] . Позивачем до справи не долучено доказу про зміну адреси спадкового майна з [ADDRESS] . Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Отже позивачем на надано суду доказів постійного проживання зі спадкодавцем на момент смерті, а також доказів прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк. Крім того, позивачем не надано належних доказів права власності спадкодавця на спадкове майно. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed