Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-02 00:00:00

В липні 2022р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 28-31) до відповідачів: Державної казначейської служби України (далі по тексту - відповідач 1), Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд: - стягнути з Державного бюджету України на користь позивача моральну шкоду у розмірі 150000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020р. по справі № 761/12510/20, яке набрало законної сили, на його користь було стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у відшкодування матеріальної шкоди 197032,36 грн., у вигляді не отриманого гарантованого відшкодування коштів за вкладом. 23 квітня 2021р. на підставі виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва державним виконавцем відповідача 2 було відкрито виконавче провадження № 65245787. 08 липня 2021р. державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, на підставі п. 9) ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2021р. по справі № 761/12510/20, яка набрала законної сили, зазначену постанову державного виконавця від 08 липня 2021р. було визнано неправомірною. На думку сторони позивача, зазначеною неправомірною постановою державного виконавця йому були заподіяні моральні страждання, які позивач оцінив в 150000,0 грн. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, з метою захисту своїх порушених прав позивач вимушений був звернутись до суду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 серпня 2022р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників процесу. 12 серпня 2022р. на адресу суду надійшли копії матеріалів виконавчого провадження № 65245787. 10 лютого 2023р. до суду надійшов відзив відповідача 1, в якому відповідач просив суд залишити позов без задоволення, зазначивши, що позивач визначив розмір відшкодування моральної шкоди без урахування вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення за рахунок держави. Також відповідачем вказано, що позивач, на користь якого вже ухвалено рішення про стягнення компенсації суми вкладу, фактично вимагає ухвалити нове рішення про стягнення шкоди в такому ж розмірі, що є неприпустимим, адже така вимога не підкріплена жодним доказом чи розрахунком. Крім того, позивач не надає доказів неможливості виконання рішення суду про стягнення коштів, що додатково підтверджує безспірність заявлених вимог. Відзив на позов, відповідачем 2 не подавався. Відповідь на відзив відповідача 1, стороною позивача не подавалась. Суд, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це вставнолено судом, і не оспорювалося сторонами, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2020р. по цивільній справі № 761/12510/20, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до Фонлу гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування шкоди - задоволено. Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь [PERSON] майнову шкоду, у вигляді не отриманого гарантованого відшкодування коштів за вкладом - 197032,36 грн. 23 квітня 2021р. на підставі виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва державним виконавцем відповідача 2 було відкрито виконавче провадження № 65245787. 08 липня 2021р. державним виконавцем Бойко М.Д. відповідача 2 було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, на підставі п. 9) ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2021р. по справі № 761/12510/20, яка набрала законної сили, зазначену постанову державного виконавця Бойко М.Д. відповідача 2 від 08 липня 2021р. було визнано неправомірною. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином вказані вище обставини щодо визнання неправомірною постанови державного виконавця Бойко М.Д. відповідач 2 від 08 липня 2021р. про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 65245787 доказування не підлягають. Відповідно до ст. ст. 19, 56 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст. 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Частиною 1 ст. 1174 цього Кодексу, передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005р. у справі № 32/421). Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Суд виходить з того, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2021р. по справі № 761/12510/20, скаргу позивача було задоволено частково. Зазначеною ухвалою суду від 22 вересня 2021р. було встановлено неправомірність постанови державного виконавця відповідача 2 Бойко М.Д. від 08 липня 2021р. про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 65245787, однак протиправність дій посадових осіб державної виконавчої служби не встановлювалась і не була предметом розгляду зазначеної справи. Разом із тим, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач фактично ототожнює сам факт скасування постанови державного виконавця та заподіяння моральної шкоди, однак жодного доказу заподіяння шкоди не надав. При цьому, позивач, як на підставу для задоволення позову, посилається фактично на свою незгоду з процесуальними діями державного виконавця і вказує саме на наявність постанови про повернення виконавчого документа. Однак, таке рішення виконавця, оформлене постановою, було предметом розгляд в межах цивільної справи № 761/12510/20. Таким чином, позивач реалізував своє право на контроль в порядку виконання судових рішень відповідно до положень ст. ст. 447-453 ЦПК України. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень державного виконавця в порядку ст.447 ЦПК України, - не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки процесуальне рішення посадових осіб виконавчої служби передбачене нормами чинного законодавства і судами при перевірці законності постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу позивач, не було встановлено, що виконавець діяв поза межами визначених, зокрема Законом України «Про виконавче провадження», своїх процесуальних повноважень. При цьому, суд враховує і ту обставину, що доказів невиконання державним виконавцем ухвали суду від 22 вересня 2021р. в цивільній справі №761/12510/20, позивачем до суду надано не було. Таким чином, суд прийшов до висновку, що сама по собі наявність ухвали суду від 22 вересня 2021р. по цивільній справі №761/12510/20 не може свідчить про безспірність завдання позивачу моральної шкоди, а доказів завдання позивачу моральної шкоди відповідачем - суду надано не було. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Разом із тим, позивачем не було доведено ні факту завдання моральної шкоди, ні протриправності дій державного виконавця, ні та причинно-наслідкового зв`язку між ними. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed