Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

16.08.2022 позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить встановити факт проживання однією сім`єю з відповідачем без шлюбу з липня 2013 по червень 2021 року та визнати автомобіль Samand LX IKCO 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] спільною сумісною власністю, встановивши розмір ідеальних часток у праві сумісної власності на автомобіль у розмірі . В обгрунтування позову вказує, що з липня 2013 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Проживали вони у квартирі матері відповідача [PERSON] , яка також мешкала разом з ними. Вона з відповідачем вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки. Під час їхнього спільного проживання був придбаний автомобіль Samand LX IKCO 2008 року випуску, який просить визнати спільною сумісною власністю. Ухвалою судді від 19.08.2022 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 30.08.2022 відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому вказав про визнання позову частково, а саме не заперечує проти задоволення вимог в частині встановлення факту спільного проживання, проте не визнає позов в частині визнання автомобіля спільною сумісною власністю, оскільки кошти на придбання автомобіля надала його мати та частково він додав кошти, які були у нього за продану власність, це не були спільні сімейні кошти, тому автомобіль не є спільною сумісною власністю. Також 30.08.2022 відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву, в якій зазначає, що під час їх спільного з позивачем проживання, за [PERSON] 01.10.2019 зареєстровано право власності на квартиру в [ADDRESS] , у зв`язку з чим просить визнати за ним право власності на частини вказаної квартири. 11.10.2022 представник позивача адвокат Колєсніков О.А. подав заяву про зміну предмета позову, в якій просить замінити позовну вимогу зазначену у зустрічному позові на наступну редакцію, а саме визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та здійснити її поділ шляхом визнання права власності за кожним по частині. 11.10.2022 первісним позивачем [PERSON] подано уточнену позовну заяву, в якій уточнено одну із позовних вимог, а саме просить визнати автомобіль Samand LX IKCO 2008 року випуску спільною сумісною власністю та в порядку поділу спільного сумісного майна, залишити такий у власності [PERSON] , стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію за частину автомобіля. Ухвалою суду від 11.10.2022 прийнято до розгляду змінену зустрічну позовну заяву [PERSON] , об`єднавши її в одне провадження з уточненою позовною заявою [PERSON] . Ухвалою суду від 09.11.2022 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 28.12.2022 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом [PERSON] свій позов підтримала та просила задовольнити. Вказала, що з липня 2013 року вона стала проживати з [PERSON] як подружжя за адресою: [ADDRESS] . Власником вказаної квартири є мати відповідача, яка теж проживала з ними. [INFO] у них народилась спільна донька. З початку спільного проживання між нею та відповідачем існував спільний побут, вони спільно вели господарство, виховували доньку. До спільного проживання із відповідачем у останнього був автомобіль, який під час їх спільного проживання вони продали за 1000 дол США та у 2019 році купили інший автомобіль Samand LX за 120\~000 грн. Кошти на автомобіль збирали разом, це були спільні сімейні кошти. Вказаний автомобіль використовували для потреб сім`ї. Просить встановити факт спільного проживання з відповідачем однією сім`єю, а вказаний автомобіль визнати сумісною власністю подружжя та стягнути з відповідача компенсацію за частину спірного автомобіля. Зустрічний позов не визнає, оскільки квартира куплена виключно за кошти її матері, але оформлена на неї, вона та відповідач жодним чином не приймала участі коштами у її придбанні. Представник позивача адвокат Конюшенко М.А. підтримала позовні вимоги позивача та просила їх задовольнити Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні вказав, що факт спільного проживання з [PERSON] з липня 2013 року він не заперечує. Проте спірний автомобіль вважає особистою власністю, оскільки був куплений за кошти від продажу старого автомобіля ВАЗ, який він продав в кінці 2016 року за 1000 дол США, а іншу частину приблизно 3000 дол США додала його мати, з яких частину грошей вона позичала у своєї сестри [PERSON] своїх грошей на купівлю вказаного автомобіля не додавала, так як заробітня плата у неї була мінімальна і її вистачало лише на прожиття. Він також із своєї заробітної плати не міг відкладати гроші, бо їх не вистачало, тому кошти на автомобіль дала його мати. Зустрічний позов просив задовольнити, так як квартиру [PERSON] купила в 2019 році, тобто під час їх спільного проживання, тому така також підлягає поділу. Представник відповідача адвокат Колєсніков О.А. підтримав зустрічну позовну заяву, оскільки спірна квартира придбана у період спільного проживання сторін, щодо первісного позову просив відмовити за його необгрунтованістю. Свідок [PERSON] (мати відповідача за первісним позовом) в судовому засіданні вказала, що дійсно сторони по справі проживали разом в її квартирі з 2012 року, мають спільну дитину, вели спільний побут. Восени 2019 року [PERSON] купив автомобіль Samand, кошти на цей автомобіль були від продажу старого автомобіля ВАЗ 2108 1000 дол США, ще 2000 дол США це були її кошти, які вона отримала при виході на пенсію та 1000 дол США вона позичила у сестри [PERSON] . Також вказала, що [PERSON] отримувала мінімальну заробітну плату, часто була на лікарняному. Не знає за які кошти [PERSON] купляла квартиру. [PERSON] перестав проживати з [PERSON] приблизно у вересні 2020 року. Свідок [PERSON] (тітка відповідача за первісним позовом) в судовому засіданні вказала, що десь з 2012 по 2019 роки [PERSON] проживав разом із [PERSON] по [ADDRESS] . Знає, що у [PERSON] був особистий автомобіль ВАЗ, який він продав та вирішив купити інший автомобіль. Кошти на авто дала йому мати, бо вона вийшла на пенсію та отримала значну суму коштів. Також вона позичила сестрі 1000 дол США у вересні 2019 року, які їй сестра і віддала. Розписку про позику не писали. Свідок [PERSON] (брат відповідача за первісним позовом) в судовому засіданні вказав, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом як подружжя по [ADDRESS] , десь з 2012-2013 по 2020 роки. Знає, що брат продав старий автомобіль за 1000 дол США, якусь суму дала його мати, точно він не знає та ще кошти позичили у тітки [PERSON] і купили автомобіль Samand. Свідок [PERSON] (мати позивачки) в судовому засіданні вказала, що квартиру в с. Новооріхівка Лубенський район вона купила 01.10.2019 за власні кошти 15\~000 грн, її діти в тому числі і [PERSON] жодним чином коштів не давали на купівлю цієї квартири. Вона вирішила здійснити оформлення квартири на дочку [PERSON] , щоб їй залишилась ця квартира та після її смерті не потрібно було її переоформляти. У цій квартирі вона проживає одна, сплачує самостійно комунальні послуги, квартира однокімнатна. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] на праві особистої власності належав автомобіль ВАЗ-2108, яким він користувався та володів до моменту спільного проживання з позивачкою [PERSON] . З початку 2013 року [PERSON] та [PERSON] стали проживати спільно, як подружжя за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. Сторони проживали разом як подружжя до червня 2021 року. [INFO] у сторін по справі народилася дочка [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що в кінці 2016 року [PERSON] продав автомобіль ВАЗ-2108 за 1000 дол США, а вказані кошти зберігали для купівлі іншого автомобіля. У жовтні 2019 року, під час спільного проживання з позивачкою, [PERSON] купив автомобіль Samand LX IKCO 2008 року випуску, за 120\~000 грн. Автомобіль зареєстрований на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, дата реєстрації 31.10.2019 Також 01.10.2019 [PERSON] , під час спільного проживання з [PERSON] , купила квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом з реєстру нерухомого майна. Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, суд зазначає наступне. Частиною другою\~статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України\~суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Відповідно до ч.4\~ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті\~3,\~74 СК України)». Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 369/16486/18. Як встановлено в судовому засіданні спільне проживання, наявність у сторін сталих відносин чоловіка та жінки, ведення спільного побуту не заперечували сторони по справі, також даний факт підтвердили в судовому засіданні свідки. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Таким чином, враховуючи, що ні позивач, ні відповідач в будь-якому зареєстрованому шлюбі не перебувають, всі в сукупності дані дають підстави суду стверджувати, що дійсно в період з липня 2013 року по червень 2021 року [PERSON] та [PERSON] перебував у фактичних шлюбних стосунках, проживали однією сім`єю та мали між собою взаємні права і обов`язки як чоловік та дружина. Отже, позовна вимога про встановлення факта проживання однією сім`єю як чоловіка та дружити є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та поділ автомобіля, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1\~ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення\~глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ч.1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21)). Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до п. 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК\~та\~ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з п. 30 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3\~ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи. Судом встановлено, що легковий автомобіль Samand LX IKCO 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] набутий під час спільного проживання сторін однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою. Вказаний автомобіль використовувався сторонами по справі в інтересах сім`ї та для потреб їхньої родини. Дані обставини сторони не заперечували. Доказів наявності будь-яких письмових угод щодо особистої чи спільної власності на спірне майно, яке було набуто під час спільного проживання сторін однією сім`єю, сторонами надано не було. Доводи відповідача за первісним позовом [PERSON] про купівлю автомобіля за позичені кошти, а не за спільні сумісні кошти суд не приймає до уваги. Так, суду не надано письмових доказів, що підтверджували б отримання коштів від матері [PERSON] на покупку автомобіля. Показання свідків не можуть бути прийняті судом, як доказ придбання автомобіля за позичені кошти, оскільки не надано підтвердження укладення договорів позики відповідно до вимог ст.ст. 1046,1047 ЦК України, зокрема письмового документа про передачу грошових коштів, враховуючи, що сума позики перевищувала десять розмірів неоподаткованого мінімуму доходів громадян (170 грн.). Також твердження свідка [PERSON] , що саме вона дала сину більшу частину коштів на придбання автомобіля, оскільки отримала виплату при виході на пенсію, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до довідки про доходи свідка [PERSON] кошти в сумі 41798,84 грн вона отримала в липні 2019 року, а автомобіль придбаний у жовтні 2019 року. Підтверджень, що саме ці кошти були надані [PERSON] на придбання автомобіля суду не надано. В той же час, згідно з положеннями ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, допитані свідки являються близьким родичем [PERSON] , а саме його матір`ю, тіткою та братом що надає суду підстави для критичної оцінки її показань. Інших доказів на підтвердження факту придбання автомобіля за позичені кошти суду не надано. Разом з тим в ході розгляду справи встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що при купівлі спірного автомобіля Samand LX IKCO були залучені кошти в розмірі 1000 дол США, які є особистими коштами [PERSON] та які отримані від продажу попереднього автомобіля, що належав на праві особистої власності останньому. Отже, суд дійшов висновку про те, що спірний автомобіль Samand LX IKCO придбаний в період спільного проживання сторін по справі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності. Вирішуючи питання щодо визначення частки спірного автомобіля, який відноситься до спільної сумісної власності сторін та його поділу, суд виходить з таких розрахунків. Як встановлено в судовому засіданні автомобіль був придбаний в жовтні 2019 року за 120\~000 грн., з яких 1000 дол США, є особистими коштами [PERSON] , що складає 24\~800 грн (по курсу долара 24,8 на кінець жовтня 2019 року). Тобто частка особистих коштів [PERSON] із загальної вартості автомобіля становить 20 % або 1/5. Спільною сумісною власністю, що підлягає поділу між сторонами є: 95\~200 грн (120\~000 повна вартість 24\~800 особисті кошти); 95\~200 / 2 = 47\~600, що дорівнює 39 % або 4/5. Отже, [PERSON] має право на визнання за нею права спільної сумісної власності на спірний автомобіль не частку, а на 2/5 частки у вказаному майні (4/5 / 2 = 2/5). Разом з тим, [PERSON] в уточненій позовній заяві уточнила свої позовні вимоги та вказуючи на те, що автомобіль є річчю неподільною та неможливістю спільного користування ним, вважає за доцільне у даному випадку в порядку поділу майна подружжя стягнути з відповідача на її користь компенсацію за належну їй частину вказаного майна. Відповідно до звіту незалежної оцінки легкового автомобіля Samand LX IKCO 2008 року випуску, проведеного ПП «Центр незалежної оцінки та експертизи» вартість автомобіля станом на 24.08.2022 складає 53 900 грн. Іншої оцінки автомобіля матеріали справи не містять, клопотання про призначення експертизи з метою визначення вартості майна в процесі розгляду справи не заявлялось. Як зазначає Верховний Суд, поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина четверта\~статті 71 СК України). Верховний Суд також зазначає, що у процесі поділу майна суди можуть одночасно застосовувати не один спосіб, а їх поєднання (справа № 369/13810/20). Згідно із частинами 1, 2, 4, 5\~ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Верховний Суд зазначає, що за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~статтею 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Системне тлумачення частин 4 та 5\~статті 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача у цій справі) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача у цій справі) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові\~\~від 04 листопада 2020 року у справа № 662/1069/17 (провадження № 61-22889св19). Щодо довідів [PERSON] про визначення розмір компенсації вартості частки автомобіля саме за ціною його придбання, суд вважає такі необгрунтованими, оскільки при купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначалася за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний урахувати дійсну його ринкову вартість. Отже, враховуючи, що спірний автомобіль Samand LX IKCO визнано спільною сумісною власністю сторін, і за [PERSON] визначено частку у такому майні 2/5, та враховуючи право позивача на компенсацію своєї частки у такому майні, то в порядку поділу автомобіля слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 21\~344,40 грн (39 % від вартості експертної оцінки автомобіля, що становить 53\~900 грн) Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] суд зазначає наступне. Як вже зазначалось судом, в ході розгляду справи встановлено, що квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] 01.10.2019, тобто в період спільного проживання з [PERSON] , що також не заперечувалось сторонами по справі. Доводи [PERSON] про те, що вказану квартиру купляла її мати за особисті кошти не підтверджено в судовому засіданні належними та достатніми доказами. Покази свідка [PERSON] щодо купівлі квартири саме за її власні кошти, суд не бере до уваги, оскільки на підтвердження слів свідка відсутні належні та допустимі докази. Відповідно до ч.1\~ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Конструкція зазначених норм свідчить про презумпцію спільності права власності на майно, яке набуте ними за час спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту сторону, яка її спростовує. Доказів наявності будь-яких письмових угод щодо особистої чи спільної власності на спірне майно, яке було набуто під час спільного проживання сторін однією сім`єю, сторонами надано не було. Інших письмових доказів на підтвердження купівлі спірної квартири матір`ю позивачки [PERSON] матеріали справи не містять. Враховуючи наведені вище норми права, суд дійшов висновку, що вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін по справі, а тому підлягає поділу. Підстав для відступу від рівності часток судом не встановлено. Отже, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються \~на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно наявних в справі доказів позивачем [PERSON] були понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн., та судові витрати у виді судового збору в розмірі 1996 грн. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] також понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн, та сплачено судовий збір за подачу зустрічного позову 998 грн. \~ \~ \~ \~ \~У відповідності до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. З урахуванням викладеного, та враховуючи покладення обов`язку щодо відшкодування судових витрат на обидві сторони, суд дійшов висновку про звільнення сторін від обов`язку сплачувати одна одній частину судових витрат.

Outcome: partial