Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

В вересні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ (т1, а.с. 3-12), який в ході судового розгляду уточнив (т1, а.с. 149-160) і просив суд встановити факт проживання позивача з відповідачкою однією сім`єю, але не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі в період з 01 вересня 2004 року по 07 серпня 2020 року. Також позивач просить визнати недійсним Договір дарування будинку [ADDRESS] від 14.08.2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Кайко О.П. Просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача будинок [ADDRESS] та поділити майно шляхом: визнання за позивачем право власності на 1/2 частину вищевказаного будинку № 120 . В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач вказує, що в будинку [ADDRESS] , зареєстрована відповідач [PERSON] , згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.07.2020 року. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] 14.08.2020 року подарувала спірний будинок своєму сину [PERSON] , який не є сином позивача, згідно договору дарування від 14.08.2020 року, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Кайко О.П. зазначене вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.11.2020 року. Згідно позову, 23 жовтня 1993 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений офіційний шлюб та зареєстрований у відділі ЗАГС Підгородненського міськвиконкому, про що зроблено відповідний актовий запис №124. Від шлюбу у сторін народився спільний син [PERSON] , [INFO] . В 2000 році шлюбні відносини позивача та відповідачки припинилися і вони перестали проживати разом. Після того, як сторони перестали проживати разом, відповідачка зав`язала нові відносини з чоловіком, і у неї [INFO] народився син [PERSON] (по досягненню 16 річного віку, він змінив прізвище на [PERSON] ). 08 лютого 2002 року шлюб позивача з відповідачкою був офіційно розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . В ході судового розгляду позивач вказував, що не зважаючи на розлучення, позивач з відповідачкою [PERSON] продовжували спілкування та утриманням спільного сина [PERSON] . Позивач вказує, що 01 вересня 2004 року, позивач переїхав до місця мешкання відповідачки за адресою: [ADDRESS] . Окрім того, згідно характеристика позивача [PERSON] з місця проживання від 08 лютого 2016 року, яка складена та засвідчена Головою квартального комітету, а також двома сусідами. Характеристика зазначає, що позивач проживав за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 2004 року, разом зі своєю сім`єю: дружиною - [PERSON] , синами - [PERSON] та сином відповідачки [PERSON] . Згідно позовної заяви, позивач також вказує, що в квітні місяці 2018 року, позивач та відповідач знайшли будинок [ADDRESS] , 04 липня 2018 року було укладено попередній договір до Договору купівлі-продажу житлового будинку між продавцем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. 01 листопада 2018 року відповідачем [PERSON] був придбаний вищевказаний будинок та в ньому почалися ремонтні роботи. Як вказує позивач, що він працюючи дальнобійником закордоном приймав участь у ремонті, а саме надсилав грошові кошти відповідачу [PERSON] , надсилав кошти дітям та спілкувався з відповідачкою, що також підтверджується скріншотами смс-повідомлень, а тому просить суд задовольнити уточнений позов. Представник позивача [PERSON] , та позивач [PERSON] в ході судового розгляду позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав наявних у матеріалах справи. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнали і просили суд відмовити у їх задоволенні, зокрема посилаючись на відзив (т1, а.с. 198-202). Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 23 жовтня 1993 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був укладений офіційний шлюб та зареєстрований у відділі ЗАГС Підгородненського міськвиконкому, про що зроблено відповідний актовий запис №124. Від шлюбу у сторін народився спільний син [PERSON] , [INFO] . В 2000 році шлюбні відносини позивача та відповідачки припинилися і вони перестали проживати разом. Після того, як сторони перестали проживати разом, відповідачка зав`язала нові відносини з іншим чоловіком, і у неї [INFO] народився син [PERSON] (по досягненню 16 річного віку, він змінив прізвище на [PERSON] ). 08 лютого 2002 року шлюб позивача з відповідачкою був офіційно розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . В будинку [ADDRESS] , зареєстрована відповідач [PERSON] , згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.07.2020 року. Відповідач [PERSON] [INFO] подарувала спірний будинок своєму сину [PERSON] , який не є сином позивача, згідно договору дарування від 14.08.2020 року, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Кайко О.П. зазначене вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.11.2020 року. Відповідно до положення ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без у створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦПК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Посилання позивача про недотримання сторонами при укладанні оспорюваного договору приписів ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, є безпідставними, оскільки в обґрунтування своїх позовних вимог позивачем не наведено посилань на конкретні норми ЦК України, інших актів цивільного законодавства, яким суперечить оспорюваний договір. Відповідно ч. 2, 3, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно ст. 74 СК України якщо жінка і чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними під час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (Право спільної сумісної власності подружжя). У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 зазначено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Такий правовий висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірний будинок) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Відповідно до поданих відповідачкою [PERSON] (т.2, від 18.11.2021 року) письмових заперечень, остання не визнає факт спільного проживання з позивачем у період з вересня 2004 по серпень 2020 року, хоча не оспорює факт знайомства та підтримання певних стосунків, проте ці стосунки не мали ознаки сімейних, оскільки він тривало не проживав з нею однією сім`єю, тривалий час був за кордоном, де і завів сім`ю, та не був зареєстрований за адресою спірного домоволодіння. Як було встановлено судом позивач матеріально допомагав відповідачу [PERSON] , оскільки в них була спільна дитина. Досліджене у судовому засіданні відео, із записом ремонтних робіт, які робила відповідач [PERSON] та надсилала їх позивачу [PERSON] , коли останній був у відрядженні за кордоном, суд розцінює, як звернення за порадою, до особи, яка має більший досвід із питання будівництва. Судом встановлено, що шлюбні стосунки позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] перестали існувати з 2000 року, а юридично з лютого 2002 року. Суд, зауважує, що спільні фотосвітлини, на яких разом зображені позивач з відповідачем [PERSON] і долучені до матеріалів справи, не можуть підтверджувати факт спільного проживання сторін однією сім`єю, в розумінні положень сімейного кодексу. В силу положень ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена позиція висловлена в Постанові ВСУ від 7 вересня 2016 року м. Київ №6-801цс16. В ході судового розгляду, позивачем [PERSON] не доведено факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, після розірвання шлюбу з [PERSON] та придбання на спільні кошти спірного нерухомого майна, а тому, відповідно, правові підстави для визнання його об`єктом спільної власності відсутні. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідача не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed