Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-15 00:00:00

22 грудня 2022 року позивачка звернулася до суду з зазначеним вище позовом, в якому зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] , 1952 року народження. Після відкриття спадщини вона своєчасно звернулась до Овідіопольської районної державної нотаріальної контори за оформленням спадщини за заповітом (що був посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. 27 травня 2016 року за реєстровим №910). 14.03.2018 року була заведена спадкова справа. 07.07.2022 року позивачка отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 35/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] , що в цілому складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 124,3 кв.м., житловою площею -77,5 кв.м., з господарськими будівлями : веранда - літ. а, ганок - літ. а1, вхід в погріб - літ. В, погріб - літ. в, споруди - № 1-6, що розташований на земельній ділянці, площею 0,1533 га, кадастровий № 5123781400:02:002:0314. Дані 35/100 часток будинку в технічному паспорті на будинок зазначаються як "кв. [ADDRESS] , тасна земельну ділянку № [NUMBER] , площею 0,1533 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий № 5123781400:02:002:0314, які зареєстровані в реєстрі відповідно за №№ 1-185; 1-186. Позивачка також зазначила, що її неповнорідний брат [PERSON] , 1977 р.н., за її відсутності без її відома та дозволу шляхом злому вхідної двері та заміни замка на дверях самоправно проник в дане житлове приміщення і поселився з своєю сім`єю, і незважаючи на її прохання та її звернення з письмовими заявами до Дальницької сільської ради та до поліції про вжиття відповідних заходів, відповідачі не бажають його звільняти, і, з застосуванням грубої сили, не пускають позивачку та її малолітнього сина до житлового приміщення, яке належить їй на праві приватній власності, є місцем її реєстрації з сином та постійного їх проживання. При цьому, відповідачі мають у тому ж населеному пункті і по тій же вулиці місце проживання в будинку [ADDRESS] , у якому вони зареєстровані. Позивачка зазначає, що відповідачі незаконно користуються її нерухомим майном, а також іншим її майном, яке знаходиться у її житловому приміщенні (згідно технічного паспорту будинку [ADDRESS] ). Даними діями відповідачів грубо порушені її права власності. Позивачка також зазначила, що з даного приводу органом поліції відносно [PERSON] вже був складений адміністративний протокол за ст.186 КУпАП і що в будь-яких договірних відносинах з відповідачами позивачка не перебуває. З цих підстав позивачка просила суд, усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] із житлового приміщення у будинку з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву, у якій заявлені вимоги підтримує у повному обсязі та просила про розгляд справи за її відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] , на праві приватної власності належить 35/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка площею 0,1533 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) кадастровий № 5123781400:02:002:0314, яка розташована за цією ж адресою. Право власності позивачки на вказане вище нерухоме майно підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом, які посвідчені державним нотаріусом Чорноморської державної нотаріальної контори Одеської області Зенченко О.С. і які зареєстровані в реєстрі відповідно за № 1-185 від 07.07.2022 р. і № 1-186 від 07.07.2022 р. та Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копії яких знаходяться в матеріалах справи. В цьому будинку зареєстровані позивачка - [PERSON] зі своїм малолітнім сином. Відповідачі в даному будинку не зареєстровані, житлове приміщення, яке належить на праві власності позивачці, відповідачі зайняли самоправно, за що голова сім`ї - [PERSON] був притягнуті до адміністративної відповідальності за ст. 186 КУпАП України. Навпроти, відповідачі на підтвердження правомірності свого проживання у даному будинку (частині будинку) жодного доказу до суду не надали. При цьому, відповідачі самоправно зайняте приміщення добровільно не звільнили. Судом також встановлено, що позивачка зверталася до Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області та до поліції про вжиття відповідних заходів, на що отримала відповіді: Дальницька сільська рада порекомендувала звернутися до суду, а орган поліції відповів, що за заявою позивачки відносно порушника [PERSON] був складений адміністративний протокол за ст. 186 КУпАП України. Незаконне проживання відповідачів в частині будинку [ADDRESS] , яка належить позивачці на праві приватної власності є порушенням права власності позивачки. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно частиною першою статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть, зокрема, бути припиненням дії, що порушує право власності. Слід також зазначити, що Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 16 січня 2019 року у справі №309/2477/16-ц зазначив наступне: "За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Отже, за порівняльним аналізом стст.383, 391, 405 ЦК та стст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення стст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК, стст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 5.11.2014 у справі №6-158цс14, від 16.11.2016 у справі №6-709цс16". Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Враховуючи, що предметом даного позову є реалізація права власності на нерухоме майно - 35/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] , вказаний спір підсудний Овідіопольському районному суду Одеської області, що зазначено в технічному паспорті даного будинку як кв. [ADDRESS] . Крім того, ч.ч. 1, 2 ст.59 ЦПК України встановлено, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 26 «Правил реєстрації місця проживання», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 р.: зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення, або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За вказаних обставин, суд вважає, що слід задовольнити позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із житлового приміщення у будинку з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] .

Outcome: approved