Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом у якому просить: - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 03.04.2019, видане приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міхеєвою Т.М., реєстраційний номер 230; - визнати за [PERSON] право власності за законом після смерті [PERSON] на частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; - витребувати з незаконного володіння [PERSON] частину вказаної квартири. Ухвалою суду від 19.07.2019 у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 02.04.2021 справу прийнято до провадження головуючим суддею Цитульським В.І. Ухвалою суду від 05.01.2023 провадження в частині вимог до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом закрити у зв`язку з його смертю. Ухвалою суду від 02.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 15.05.2023. Узагальнені доводи учасників справи. В обґрунтування позову позивач зазначає, що [INFO] помер його дідо [PERSON] після якого позивач єдиний прийняв спадщину та отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна. Проте йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки таку частину набув у власність його батько [PERSON] . Позивач вказує на незаконність вказаного набуття права власності. Зокрема зазначає, що право власності на спірну частину квартири набуто його батьком після смерті баби позивача [PERSON] , яка нібито набула її у спадщину після смерті свого чоловіка та діда позивача [PERSON] . Проте [PERSON] заяви про прийняття спадщини після [PERSON] не подавала, із останнім не проживала. Свідоцтво про право на спадщину за законом видано на підставі підробленої довідки про факт проживання [PERSON] та [PERSON] за однією адресою на момент смерті останнього. Тому вказане свідоцтво слід визнати недійсним. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2019 [PERSON] відчужив спірну квартиру в цілому в користь [PERSON] . Такий договір позивач вважає нікченим. Позивач вказує, що має право на витребування частини спірної квартири у незаконного володільця [PERSON] . Згідно відзиву [PERSON] останній заперечує проти позову. Зазначає, що видаючи оскаржуване свідоцтво [PERSON] після [PERSON] нотаріус виходила із того, що останній належить право власності на квартиру [ADDRESS] : частина на підставі свідоцтва про право власності; частина після [PERSON] . При цьому [PERSON] прийняла спадщину на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України. Позивачем вказаного факту не спростовано. Договір за яким право на квартиру набув відповідач не можна вважати нікчемним, а відповідач є законним володільцем спірної частини квартири. У відповіді на відзив позивач стверджує, що судом отримані відомості які спростовують факт прийняття спадщини [PERSON] після [PERSON] . У запереченні на відповідь на відзив відповідач вказує, що єдиним доказом реєстрації місця проживання особи є її паспорт громадянина України. Перебування [PERSON] у психоневрологічному інтернаті підтверджує надання їй соціальної послуги та не могло бути підставою для зняття її з реєстрації. В судовому засіданні 15.05.2023 позивач та його представник надали пояснення аналогічні фабулі позовної заяви, просили позов задовільнити. Відповідач та його представник надали пояснення, аналогічні відзиву на позов, просили відмовити в задоволенні позову. Треті особи в судове засідання не з`явилися. Обставини, встановлені судом. Позивач [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] . В свою чергу [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] . Квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.04.1998. [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадкова справа за заявою від 23.03.2010 поданою [PERSON] , в інтересах сина [PERSON] (позивач). Інших спадкоємців, що прийняли спадщину після [PERSON] нотаріусом не встановлено. Так само не встановлено наявності заповіту. В межах вказаної спадкової справи позивачу, як онуку [PERSON] видано свідоцтва про право на спадщину щодо грошових коштів, розміщених на рахунках у банку та на 2/3 частин квартири [ADDRESS] . Разом із тим 26.06.2019 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва щодо квартири [ADDRESS] , з підстав, що право власності на неї належить іншій особі. Як вбачається із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2019. Попереднім власником квартири вказано [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.04.2019. Вказане свідоцтво про право власності видано в межах спадкової справи після [PERSON] , померлої [INFO] . У свідоцтві про право на спадщину від 03.04.2019 вказано, що спадщина в цілому належала [PERSON] , а саме частина на підставі свідоцтва про право власності від 14.04.1998, частини успадкована після чоловіка [PERSON] . В матеріалах спадкової справи після [PERSON] міститься довідка Відділу обліку проживання фізичних осіб №239 від 15.01.2019, видана [PERSON] , згідно якої за адресою: [ADDRESS] зареєстровано місце проживання: [PERSON] з 06.07.1979 по 05.02.2010, [PERSON] з 06.07.1979 по 27.02.2012 та [PERSON] з 22.01.2010 по 16.08.2012. Подаючи позов до суду позивач заперечує факт реєстрації місця проживання та фактичне спільне проживання [PERSON] та [PERSON] на день смерті останнього [INFO] . На підтвердження вказаної обставини позивачем долучено копію довідки КЖЄП-36, номер та дату на яких неможливо прочитати, яка адресована нотаріусу, яка знаходиться в нотаріальній справі після [PERSON] та в якій вказано, що на день смерті із [PERSON] ніхто зареєстрованим не був. Також долучено відповідь КП «Владимировський ПНИ» згідно якої [PERSON] перебувала у цьому закладі на державному утриманні з 23.11.2009. Для з`ясування вказаного питання, на ухвали суду, у Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР отримано картки прописки на [PERSON] , згідно якої останній на день смерті, [INFO] , був зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Також отримана картка прописки [PERSON] , згідно якої остання була зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] із 06.07.1979 до 13.11.2009. Згідно отриманих на ухвалу суду відповідей Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, [PERSON] , на день смерті ( [INFO] ), був зареєстрованим у квартирі один. Окрім того, довідка про склад сім`ї та або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку №239 від 15.01.2019 за адресою: [ADDRESS] відділом обліку проживання фізичних осіб управління сфері державної реєстрації департаменту не видавалася. Згідно отриманої судом відповіді від КЗ «Володимирівський психоневрологічний інтернат ДОР» вбачається, що [PERSON] зараховано до вказаного закладу 24.11.2009 та знаходилася на повному державному утриманні до моменту смерті [INFO] . Дані про недієздатність [PERSON] відсутні. Дані, що підтверджують факт реєстрації місця проживання [PERSON] у вказаному закладі відсутні. Згідно договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] квартира відчужена за 427\~520 грн., які сплачено до підписання договору. У п. 9 договору вказано, що придбання квартири вчиняється за згодою дружини покупця [PERSON] . У нотаріальній справі щодо посвідчення вказаного договору наявний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану за яким [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 02.10.2015. Також наявна заява [PERSON] за якою, гроші, що будуть витрачені на купівлю квартири є спільною сумісною власністю подружжя, квартира набувається в інтересах сім`ї та буде об`єктом спільної сумісної власності. [PERSON] помер [INFO] . За подання позову позивачем сплачено 1\~158,49 грн. та два рази по 768,40 грн. Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. У відповідності до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна\~черга спадкоємців\~за законом\~одержує право\~на спадкування\~у разі\~відсутності спадкоємців\~попередньої черги,\~усунення їх\~від права\~на спадкування,\~неприйняття ними\~спадщини або\~відмови від\~її прийняття,\~крім випадків,\~встановлених цього Кодексу. Відповідно до\~ст.1261\~ЦК України,\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до\~ч.1\~ст.1265\~ЦК України,\~у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Відповідно до\~ст.1268\~ЦК України,\~спадкоємець за\~заповітом чи\~за законом\~має право\~прийняти спадщину\~або не\~прийняти її\~(ч.1). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3). Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою\~-\~четвертою статті 1273 цього Кодексу (ч.4). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5). У постанові Верховного Суду від 22.003.2023 у справі №463/6829/21-ц,\~міститься висновок за яким, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України. За приписами ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У постанові Верховного Суду від 22.003.2023 у справі №463/6829/21-ц,\~міститься висновок за яким, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у главі 29 ЦК України. Відповідно до ст.387 ЦПК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За приписами ч.1 ст.388 ЦПК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У постановах від 05.12.2018 у справі №522/2201/15-ц, від 15.05.2019 у справі №522/7636/14-ц Велика Палата Верховного суду погодилася із висновком Верховного Суду України, сформульованим у постанові від 17.02.2016 (провадження № 6-2407цс15) за яким віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. У вказаних постановах Велика Палата Верховного суду також погодилася із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17.12.2014 (провадження № 6-140цс14) за яким, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої\~статті 216 ЦК України\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі №488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)). У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 501/2211/18 від 24.03.2021). У відповідності\~до ст.13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За приписами п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема повне ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін. У відповідності до ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача (ч.1). Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч.3). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Викладений висновок сформований у пунктах 40, 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.04.2021 у справі №707/2-1006/2011 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18), від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (провадження №14-178цс18), від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц (провадження №14-392цс18), від 12.12.2018 у справі №570/3439/16-ц (провадження №14-512цс18), від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18), від 05.05.2019 у справі №554/10058/17 (провадження №14-20цс19). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18. Висновки суду. Спадкування [PERSON] права власності на частину квартири на яку претендує позивач відбулося після [PERSON] із вказівкою на те, що остання успадкувала її від [PERSON] прийнявши спадщину фактом спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (ч.3 ст.1268 ЦК України). Судом встановлено, що довідка про реєстрацію місця проживання [PERSON] та [PERSON] за однієї адресою на час смерті останнього, яка стала підставою для застосування нотаріусом правил ч.3 ст.1268 ЦК України, не видавалася. Також судом з`ясовано, що на час відкриття спадщини за [PERSON] , разом із ним [PERSON] зареєстрованою не була. Доказів фактичного спільного проживання [PERSON] та [PERSON] станом на 18.01.2010 не здобуто. Так само не здобуто доказів належності [PERSON] до категорії осіб, визначених ч.4 ст.1268 ЦК України, що дозволяло б стверджувати про «автоматичне» прийняття нею спадщини. Відповідно [PERSON] не спадкувала після [PERSON] , тому неправомірним є видача оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] в частині частини спірної квартири. З огляду на наведене, оскільки спадщина вважається належною спадкоємцю з моменту її відкриття, позивач має право заявляти віндикаційну вимогу. Разом із тим, згідно вимог закону та наведених висновків Верховного Суду віндикаційний позов має бути заявлений до особи, яка є останнім набувачем майна. Позов заявлено до [PERSON] , проте квартира перебуває у спільній сумісній власності також і дружини останнього - [PERSON] . Позивач не заявляв клопотань щодо залучення до участі у справі [PERSON] як співвідповідача. За вказаними висновками Верховного Суду вбачається однозначним, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові. Є безсумнівним, що [PERSON] не можна позбавити власності у судовому спорі, у якому вона не була відповідачем та не мала можливості захистити себе. При цьому, [PERSON] мала бути залучено до участі у справі у статусі саме співвідповідача, а не у статусі третьої особи. Суд має зберігати об`єктивність і неупередженість та не міг пропонувати чи натякати позивачу про необхідність залучення конкретного відповідача до участі у справі. Крім того, докази судом були досліджені вже під час розгляду справи по суті. Відтак, факт не залучення до участі у справі співвідповідача [PERSON] є підставою для відмови в задоволенні позову. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову а відповідачами не заявлено судових витрат, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Outcome: dismissed