Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.09.2010 року по 27.05.2019 року. У період шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.10.2019 року стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини у розмірі 2000,00 грн. щомісячно, починаючи з 23.09.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач самоусунувся та ухиляється від покладеного на нього обов`язку приймати участь у додаткових витратах на дитину. Грошових коштів, які відповідач сплачує на дитину недостатньо. Відповідач з метою ухилення від сплати аліментів, працевлаштувався до ТОВ «Технічний інформаційний сервіс». Сплата відповідачем понад 100 000,00 грн. за послуги адвоката, свідчить про достатній його дохід, який дозволяє останньому сплачувати аліменти на утримання свого неповнолітнього сина у вигляді частки від усіх видів офіційних прибутків та тих, які він приховує. На підставі викладеного, позивачка просить змінити спосіб стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина з твердої грошової суми на частину з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 01.12.2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.01.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.01.2023 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник відповідача подала відзив на позовну заяву. Відповідно до вказаного відзиву, просила у задоволенні позову відмовити. Зазначила, що 10.07.2020 року та 15.06.2021 року позивачка вже зверталася до Голосіївського районного суду м. Києва з двома ідентичними позовними заявами, у задоволенні яких було відмовлено. Позивачка знову подала позов до Деснянського районного суду м. Києва, що є фактично третьою позовною заявою та ідентичною за змістом попередніх позовних заяв. Відповідач сплачує аліменти та приймає участь у додаткових витратах на дитину. Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 13.12.2019 року встановлений порядок спілкування батька із дитиною, проте позивачка чинить перешкоди у спілкуванні дитини із батьком, а тому відповідач більше року не бачить сина. Крім того, в судовому порядку встановлений графік зустрічей батька із сином, однак відповідач не знає, де знаходиться його син, позивачка на дзвінки не відповідає, натомість вкотре звертається із позовом до суду. Відповідач працевлаштований, отримує заробітну плату у розмірі 3800 грн. Позивачка та представник позивачки в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Письмові матеріали справи містять клопотання про розгляд справи у відсутність сторони позивача. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечували, просили у задоволенні позову відмовити. Пояснили, що відповідач належним чином виконує свої батьківських обов`язки по відношенню до сина, сплачує аліменти на підставі рішення суду, заборгованості щодо сплати аліментів відсутня. У разі задоволенні позову, розмір аліментів буде значно меншим, ніж відповідач сплачує на даний час, що буде суперечити інтересам дитини. Представник відповідача вказала на те, що позивачка не надала суду докази, на підставі яких суд може дійти висновку про необхідність зміни способу сплати аліментів. Крім того, позивачка неодноразово зверталася із позовами щодо зміни способу стягнення аліментів, проте рішеннями судів останній було відмовлено. Суд, вислухавши вступне слово відповідача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 11.09.2010 року по 27.05.2019 року, про що свідчить копія рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2019 року (а.с.17). Відповідно до копії свідоцтва про народження, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.10.2019 року стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. з індексацією стягуваних сум відповідно до закону, починаючи з 23.09.2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.15-16). Відповідно довідки від 16.01.2023 року відповідач [PERSON] працює в ТОВ «Технічний та інформаційний сервіс» з 03.07.2020 року, займає посаду інженер-програміст. Дохід за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року склав 42300 грн. (а.с.56). Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 СК України визначено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Положенням ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч. 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни способу стягнення або розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1., 2 ст. 77 ЦПК України). Позивачка, як на підставу задоволення позову посилається на те, що відповідач самоусунувся від обов`язку примати участь у додаткових витратах на утримання спільної дитини, сплачених відповідачем коштів не достатньо, наявний у відповідача дохід дозволяє йому сплачувати аліменти у вигляді частки від усіх видів його доходу. Всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачка не надала суду докази таким обставинам, як самоусунення відповідача від участі у додаткових витратах на дитину та недостатність отриманих нею коштів на утримання дитини. Разом з тим, аналіз наведеного вище законодавства свідчить про те, що вказані у позовній заяві підстави як самоусунення відповідача від обов`язку приймати участь у додаткових витратах на утримання спільної дитини та недостатність отриманих від відповідача коштів не є підставою для зміни способу стягнення аліментів. Позивачка, вказуючи на те, що матеріальний стан відповідача змінився, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надала та не долучила до позовної заяви належні, достовірні та достатні докази покращення матеріального становища відповідача з 28.10.2019 року (дата ухвалення рішення про стягнення аліментів). Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що 27.12.2022 року Київський апеляційний суд, за результатом розгляду апеляційної скарги представника позивачки [PERSON] - адвоката Гарницького П.П. на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08.07.2022 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів, виніс постанову про залишення рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08.07.2022 року без змін, а 30.12.2022 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Гарницький П.П. знову подав до Деснянського районного суду м. Києва позовну заяву про зміну способу стягнення аліментів. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачкою не було надано суду доказів які доводили б зміну у найкращій бік матеріального становища відповідача і беручи до уваги положення статей 182 та 273 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed