Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову представник позивача [PERSON] вказав, що з 14 липня 2012 року і по 28 серпня 2021 року позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] і в період шлюбу ними було набуто спільне майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки з кадастровим № 6311200000:29:014:0033, площею 1000 кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно із п. 7.3. договору купівлі-продажу від 26 липня 2012 року житловий будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, що підтверджено підписом відповідача після ознайомлення з його умовами, змістом та правовими наслідками. Але після розірвання шлюбу добровільної згоди щодо розподілу зазначеного майна з відповідачем не досягнуто, що й змусило її звернутися до суду. Ухвалою від 20 січня 2023 року було відкрито провадження в справі. На адресу суду 21 лютого 2023 року надійшов відзив від 15 лютого 2023 року, поданий представником відповідача [PERSON] поштою, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Так, відповідачем визнаються ті обставини, що з 14 липня 2012 року і по 28 серпня 2021 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] , і що лише через 12 днів після реєстрації шлюбу ним, [PERSON] , було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , та двох земельних ділянок з кадастровими номерами 6311200000:29:014:0033, площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, і 6311200000:29:014:0082, площею 0,0089 га для ведення особистого селянського господарства. Але вказане майно не являється спільним майном подружжя, оскільки було придбано відповідачем за особисті кошти, що були набуті ще до шлюбу. Так, житловий будинок був підшуканий відповідачем для придбання ще до шлюбу, бо 05 червня 2012 року між ним і власницею будинку гр. [PERSON] був укладений попередній договір, посвідчений нотаріально, в п. 4 якого було вказано, що житловий будинок і дві земельні ділянки будуть придбані [PERSON] за особисті кошти в строк до 01 серпня 2012 року. На день укладення попереднього договору 05 червня 2012 року відповідач мав в своєму розпорядженні грошові кошти в сумі 17000,00 доларів США. Але так сталося, що в момент укладення основного договору про купівлю житлового будинку та земельних ділянок позивач [PERSON] надала на вимогу приватного нотаріуса заяву про згоду на придбання спірних житлового будинку і земельних ділянок за рахунок спільних коштів подружжя. Про складання [PERSON] такої заяви приватний нотаріус не повідомила відповідачу [PERSON] , тому він не був обізнаний про її існування. Тому у відповідача виникають обґрунтовані сумніви у тому,що спірне майно було набуте за час шлюбу саме у результаті спільних трудових і грошових затрат подружжя. Інших процесуальних заяв по суті сторонами не подано. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, в своїх поясненнях він посилався на обставини, викладені в позові. Окремо представник позивача вказав на те, що грошові кошти на придбання житлового будинку і земельної ділянки відповідач [PERSON] отримав у своє розпорядження саме в день укладення договорів купівлі-продажу, але те, що ці грошові кошти були саме його особистим майном не підтверджено належними доказами. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Виступаючи з промовою, відповідач пояснив, що у 2011 році він після розлучення із дружиною повернувся проживати до квартири своєї матері за адресою: [ADDRESS] , де на той час проживав ще й його молодший брат з дружиною і дитиною. Так як місця усім не вистачало, усією сім`єю вирішили купити для нього окремий житловий будинок, після чого розпочались пошуки гідного варіанту. В травні 2012 року нарешті підшукати прийнятний варіант будинку в м. Люботин, і 05 червня 2012 року з власником був укладений попередній договір, за умовами якого основний договір мав бути укладений до 01 серпня 2012 року, бо у власників не були готові усі необхідні документи для здійснення продажу. Для придбання житлового будинку він планував використати власні заощадження, приблизно 3000,00 доларів США, і ті гроші, які зібрали для нього мати і брат. Ще у 2011 році він познайомився із [PERSON] , яка проживала в смт. Манченки у своїх батьків. З квітня 2012 року він почав з нею підтримувати постійні стосунки, та вирішив з нею одружитися, бо вважав, що зможе створити з нею сім`ю. Він, [PERSON] , також повідомив [PERSON] , що вибрав для купівлі житловий будинок в м. Люботин, і навіть возив її оглянути цей будинок, який їй сподобався. Невдовзі після цього вони подали заяву до органу РАЦС про укладення шлюбу та їм призначили дату реєстрації шлюбу через 30 днів. Після реєстрації їх шлюбу вони продовжити проживати окремо, кожен у своєму помешканні, бо планували спільне сімейне життя розпочати вже після переїзду до житлового будинку. Так, у день, коли було заплановано укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, він взяв у своєї матері гроші і поїхав до нотаріуса. Поряд з офісом нотаріуса його вже чекала [PERSON] і власниця будинку. Під час оформлення усіх необхідних документів виявилось, що у приватного нотаріуса відсутній апарат для перевірки грошових купюр, тому приватний нотаріус запропонувала йому і власниці будинку перевірити гроші в будь-якому іншому місці, а вона тим часом підготує усі необхідні документи. Коли він, [PERSON] , повернувся до офісу приватного нотаріуса, то усі документи були підготовлені, він їх підписав, після чого поїхав з ними додому. Лише ввечері того ж дня він помітив, що у договорі купівлі-продажу вказано, що житловий будинок і земельні ділянки придбані за згодою його дружини та за рахунок спільних грошових коштів. Він був не згоден з цим. Але вже наступного дня він разом із [PERSON] переїхали до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , де й проживали до грудня 2018 року, коли [PERSON] покинула його та поїхала на заробітки до Польщі. А наприкінці серпня 2021 року вони розлучились і [PERSON] одразу висловила вимогу про передачу їй половини житлового будинку і земельної ділянки, які є спільною власністю подружжя. Він відмовив їй, бо вважає себе одноособовим власником цього майна. Представник відповідача [PERSON] підтримала виступ відповідача та просила відмовити в задоволенні позову саме з тієї підстави, що спірне майно було набуте виключно за особисті кошти відповідача, що підтверджується змістом попереднього договору від 05 червня 2012 року, укладеного до шлюбу. В судовому засіданні, вислухавши промови учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд з`ясував наступне. Спірним майном є житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та зареєстрований з 01 серпня 2012 року на праві власності в цілому на ім`я відповідача [PERSON] , що підтверджується засвідченою копією договору купівлі-продажу, посвідченого 26 липня 2012 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.П. за реєстр. № 2757, та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 272352082 від 30 серпня 2021 року. Спірним майном також є земельна ділянка площею 1000 кв.м, кадастровий № 6311200000:29:014:0033, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та яка на праві власності належить [PERSON] , що підтверджується засвідченою копією договору купівлі-продажу, посвідченого 26 липня 2012 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.П. за реєстр. № 2760, та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9906576982022 від 23 грудня 2022 року. З 14 липня 2012 року [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] , виданого 14 липня 2012 року Комінтернівським відділом державної РАЦС Харківського міського управління юстиції. Шлюб між сторонами було розірвано 28 серпня 2021 року, про що Харківським відділом державної РАЦС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було видано свідоцтво [NUMBER] . Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Набуття відповідачем [PERSON] права власності на спірні житловий будинок і земельну ділянку відбулось в період шлюбу. Таким чином, обсяг спільно нажитого подружжям майна, наявного на час розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, складається з житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вимог щодо визначення іншого майна, як об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, стосовно якого може постати питання про поділ, сторонами у справі не заявлено. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положенням частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (Постанова ВС у справі № 595/324/17 від 12 червня 2019 року). Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя (Постанова ВС у справі №\~ 711/2302/18 від 22 січня 2020 року). Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач [PERSON] наголошував на тому, що спірні житловий будинок і земельна ділянка є його особистою власністю. Але на підтвердження таких доводів відповідачем не представлено судове рішення про визнання за ним права особистої власності на спірне майно, що було б належним і допустимим доказом з огляду на його пояснення про те, що він ще ввечері 26 липня 2012 року дізнався про наявність у тексті договорів купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки пункту про придбання такого майна за рахунок спільних коштів подружжя, і був з цим незгоден. Під час проведення підготовчого провадження в даній справі відповідач [PERSON] мав процесуальну можливість подати зустрічний позов до позивача [PERSON] з вимогами про визнання за ним права особистої власності на спірне майно. Але й таким правом відповідач не скористався. В своїх доводах відповідач [PERSON] також вказував, що придбання спірного майна за особисті кошти підтверджується змістом попереднього договору, укладеного з [PERSON] , власницею житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] , та посвідченого 05 червня 2012 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С.Л. за реєстр. № 1087. Але з такими доводами суд не погоджується, з огляду на таке. Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором; істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Так, зі змісту попереднього договору, посвідченого 05 червня 2012 року, вбачається, що такий договір був укладений між [PERSON] і [PERSON] , які зобов`язалися до 01 серпня 2011 року укласти основний договір купівлі-продажу нерухомого майна, і що в п. 2 цього договору були встановлені умови основного договору. Зокрема, визначено сторони майбутнього договору продавець [PERSON] , покупець [PERSON] ; об`єкт купівлі-продажу спірні житловий будинок і земельна ділянка; ціна; розподіл витрат за нотаріальне посвідчення основного договору. Усі інші умови основного договору, які не установлені попередній договором, сторони вирішили узгодити під час укладання основного договору. Отже, придбання спірного нерухомого майна виключно за особисті грошові кошти [PERSON] не було істотною умовою основного договору. Тому відсутні підстави вважати, що укладення 26 липня 2012 року основних договорів купівлі-продажу спірних житлового будинку і земельної ділянки не могло відбутися інакше, як за умови сплати їх вартості лише за рахунок особистих коштів покупця, тобто відповідача [PERSON] . Відповідачем [PERSON] також представлені дві розписки від 26 липня 2012 року, зі змісту яких випливає, що ним були отримані від його матері [PERSON] грошові кошти в сумі 14000,00 доларів США в якості оплати за відмову від права на частину трикімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на користь рідного брата [PERSON] . Допитані в судовому засіданні за ініціативою представника відповідача в якості свідків [PERSON] мати відповідача, і [PERSON] , молодший брат відповідача, підтвердили, що після того, як [PERSON] переїхав проживати до них у квартиру за адресою: [ADDRESS] , постало питання необхідності придбання йому окремого житла. Вони вирішили віддали [PERSON] власні заощадження в обмін на частину вказаної квартири, якою володіє [PERSON] . Свідок [PERSON] додатково пояснила, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на справі спільної сумісної власності їй та її синам в порядку приватизації, проведеної у 2004 році. Але й до тепер [PERSON] переоформлення права власності на частину квартири на його, [PERSON] , користь не здійснив. Свідок [PERSON] також підтвердила, що 26 липня 2012 року вона передала [PERSON] грошові кошти, а він на її прохання написав розписку про отримання грошей. Вона також просила його не одружуватися, доки не купить будинок. Про те, що [PERSON] одружився, вона дізналася лише в серпні 2012 року. Аналізуючи зміст письмових розписок в сукупності з показаннями свідків, суд робить висновок про відсутність підстав стверджувати, що грошові кошти в сумі 14000,00 доларів США були отримані [PERSON] саме від відчуження права власності на частину квартири, в якій він проживав, як об`єкту його особистої приватної власності. Письмових доказів на підтвердження отримання грошових коштів за цивільно-правовими угодами реалізації особистого майна відповідач [PERSON] також не представив. На ту обставину, що спірні житловий будинок і земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , були придані саме за рахунок спільних грошових коштів подружжя і являються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, вказує зміст досліджених судом договорів купівлі-продажу. Так, в п. 7.3. договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 26 липня 2012 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.П. за реєстр. № 2757, вказано, що цей договір укладається за попередньою письмовою згодою [PERSON] (дошлюбне прізвище позивача), дружини [PERSON] , на придбання нерухомого майна на грошові кошти, які є спільною власністю подружжя. Також в п. 6 договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 26 липня 2012 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.П. за реєстр. № 2760, вказано, що цей договір укладається за попередньою письмовою згодою [PERSON] (дошлюбне прізвище позивача), дружини [PERSON] , на придбання земельної ділянки на грошові кошти, які є спільною власністю подружжя. Крім того, з пояснень, наданих відповідачем [PERSON] в судовому засіданні, суд робить висновок, що метою придбання житлового будинку і земельної ділянки, на якій він розташований, було створення умов для спільного проживання з [PERSON] як дружиною, тобто відповідач діяв в інтересах сім`ї. На це вказує те, що він ще до укладення шлюбу демонстрував [PERSON] житловий будинок, який він обрав для майбутньої купівлі, і навіть отримав схвалення його вибору; а також те, що він не розголошував перед матір`ю і братом інформацію про заплановану на 14 липня 2012 року в органах РАЦС реєстрацію шлюбу з [PERSON] , бо це могло б завадити укладенню договору купівлі-продажу. Підсумовуючи викладене вище, суд визнає, що спірні житловий будинок і земельна ділянка являються об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Оскільки відповідачем та його представником не подані належні та беззаперечні докази визначення подружжям їх часток у спільному майні, суд визнає спірне майно таким, що належить сторонам в рівних частках, тобто по 1/2 частині житлового будинку і земельної ділянки кожному. На підставі викладеного вище, суд задовольняє позов в повному обсязі. Одночасно з задоволенням позову суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею витрати на оплату судового збору в сумі 1755,00 грн., що підтверджується квитанцією від 10 січня 2023 року.

Outcome: approved