Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26.03.2019 між ним та відповідачем було укладено договір позики, оформлений у вигляді розписки, відповідно до якого [PERSON] взяв у борг у нього грошові кошти в сумі 7500 доларів США та зобов`язався повернути їх до 08.05.2019. Вказану розписку [PERSON] написав власноручно, вказав у ній свої паспортні дані та скріпив її своїм підписом. Однак у строк до 08.05.2019 [PERSON] позику не повернув. Разом із цим, 15.05.2019 частина боргу в сумі 2 000 доларів США була повернута [PERSON] , про що позивач вказав на зворотній частині вищевказаної розписки. Станом на день подачі позову до суду, тобто 07.09.2021, залишок боргу відповідача склав 5 500 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 147 456,10 грн., а тому позивач просить стягнути цю суму боргу з відповідача на його користь. Крім того, позивач вважає, що у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання відповідачем наявні підстави для стягнення з нього 3% річних від простроченої суми на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, а тому позивач також просить стягнути їх з відповідача на його користь, у сумі 384,78 доларів США, що є еквівалентним 10 316,02 грн. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 18.10.2021 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики передано на розгляд за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2022 справу передано у провадження судді Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 24.01.2022 позову заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а відповідачу - відповіді на відзив. 13.10.2022 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову, вказуючи на те, що розписка, на яку посилається позивач, не свідчить про укладення договору позики між сторонами. Так, між [PERSON] та [PERSON] , які були директорами ПП «ТЕН ПО» та ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА» відповідно, існували тривалі бізнес відносини у сфері громадського харчування, зокрема, відносини з приводу оренди нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] . При цьому всі домовленості із [PERSON] укладались з юридичними особами, пов`язаними з останнім, зокрема, з ПП «ТЕН ПО» або з його дружиною [PERSON] , яка є фізичною особою-підприємцем. У більшості випадків грошові кошти за оренду зазначеного приміщення передавались [PERSON] у готівковій формі безпосередньо [PERSON] . При цьому упродовж усього часу оренди нежитлового приміщення між позивачем та відповідачем були наявні конфлікти, пов`язані з оплатою орендних платежів та комунальних послуг, оскільки відповідач досить часто затримував оплату оренди. Незважаючи на це, усі заборгованості, що виникали з договорів оренди ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА», [PERSON] погашав не пізніше, ніж закінчувався наступний місяць та жодних реальних претензій йому пред`явлено не було. На початку 2019 року ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА» заборгувало орендні платежі за три місяці (січень, лютий, березень) у розмірі 7500 доларів США. Для гарантування того, що орендна плата буде сплачена, [PERSON] , погрожуючи розірванням договору оренди приміщення, вимагав від [PERSON] написання боргової розписки в якості забезпечення боргового зобов`язання ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА», що виникло перед його дружиною ФОП [PERSON] . Враховуючи складні бізнес обставини та намагання зберегти ресторан, відповідач погодився написати таку розписку. Проте грошові кошти за цією розпискою фактично [PERSON] не передавав, а [PERSON] їх не отримував. Розпискою сторони засвідчили лише те, що відповідач зобов`язується погасити заборгованість за договором оренди в інтересах ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА» у розмірі 7500 доларів США, що утворилася за три місяці. У свою чергу, станом на 01.09.2019 відповідач виконав своє зобов`язання, погасивши борг ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА» за договором оренди перед ФОП [PERSON] . Крім того, представник вказує на те, що відповідач оплачував ФОП [PERSON] 7500 доларів США за усною домовленістю із [PERSON] . Про оплату 2000 доларів США свідчить власний напис [PERSON] на зворотному боці розписки. Інші 5500 доларів США також на користь [PERSON] , який нібито виступав від імені ФОП [PERSON] на підставі довіреності, було виплачено готівкою двома частинами. При цьому, після розрахунку із [PERSON] між ними було укладено ще один договір оренди нежитлового приміщення, що свідчить про відсутність між сторонами будь яких боргів. Таким чином, представник відповідача вказує на те, що [PERSON] грошових коштів від позивача у борг не отримував, договір позики між ними не укладався, а розписка, складена [PERSON] , не посвідчує факту передання йому грошової суми. При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] реально передавав грошові кошти [PERSON] , а останній їх приймав у борг, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] на підставі розписки, складеної ним 26.03.2019, відсутні. 13.10.2022 [PERSON] через представника Прилуцьку Н.М. подано зустрічний позов до [PERSON] про визнання договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом представником [PERSON] фактично наведені ті ж обставини, що й у відзиві на первісний позов. Зокрема, зазначено, що договір позики між сторонами 26.03.2019 не укладався, складена [PERSON] розписка не посвідчує факту передання йому грошових коштів, докази передачі грошових коштів [PERSON] та отримання їх [PERSON] відсутні, а відносини, що склалися між сторонами, мають характер господарських, які випливають із спільної підприємницької діяльності сторін, та не містять ознак договору позики, як реальної, оплатної або безоплатної угоди. Із урахуванням наведеного, договір позики, оформлений розпискою від 26.03.2019 між [PERSON] та [PERSON] , є недійсним. Ухвалою суду від 26.10.2022 зустрічний позов [PERSON] прийнято до розгляду та об`єднано його в одне провадження з первісним позовом [PERSON] . 08.11.2022 представником [PERSON] - адвокатом Максименком К.М. подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву, у якій він просить відмовити у задоволенні зустрічного позову, вказуючи на його необґрунтованість та недоведеність. Зокрема, представник посилається на те, що факт передачі [PERSON] . [PERSON] грошових коштів 26.03.2019 саме в позику вбачається зі змісту вказаної розписки, яку [PERSON] написав власноручно, чітко та недвозначно зазначивши, що гроші взято у борг у [PERSON] із зобов`язанням про їх повернення до 08.05.2019. У тексті розписки немає жодної згадки ні про ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА», ні про ФОП [PERSON] , ні про оренду приміщень тощо. Вказана розписка написана власноруч [PERSON] , тому він не був позбавлений можливості вказати в ній дійсні, як він стверджує, обставини її написання. На противагу цьому [PERSON] не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про недійсність договору позики. При цьому, правовідносини щодо оренди приміщень за адресою [ADDRESS] , не мають жодного стосунку до переданих [PERSON] в позику грошових коштів та є нічим іншим, як намаганням позичальника ухилитися від виконання зобов`язання. Додатково проти доводів [PERSON] свідчить також запис, зроблений [PERSON] на звороті розписки 15.05.2019 про отримання ним у рахунок погашення розписки 2000,00 доларів США. Цей запис [PERSON] , як і зміст розписки, також не містить жодних згадок ні про ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА», ні про ФОП [PERSON] , ні про оренду приміщень. Представник також зазначив, що [PERSON] дійсно контактував з [PERSON] з різних питань, що виникали в ході користування ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА» приміщеннями за адресою [ADDRESS] , проте це не має жодного відношення до факту надання [PERSON] у позику [PERSON] грошових коштів. Той факт, що ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА» мало орендні відносини з ПП «ТЕН ПО» та ФОП [PERSON] , жодним чином не може свідчити про недійсність договору позики. Навпаки, існування орендних відносин, до яких мав відношення [PERSON] , лише підтверджує те, що він тривалий час був знайомий з [PERSON] , мав до нього певний рівень довіри, знав, що той займається бізнесом, був знайомий з його батьками тощо, а тому без вагань давав йому гроші в позику. [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] за отриманням грошових коштів у позику, у той же час [PERSON] ніколи не цікавився з якою метою [PERSON] бере гроші в позику, куди їх витрачає та з яких джерел повертає. Представник також просить врахувати, що відповідно до договору позики, оформленого у вигляді розписки від 15.05.2017, [PERSON] взяв у борг у [PERSON] гроші в сумі 11 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 31.07.2017. У вказаний строк [PERSON] позику не повернув. 02.08.2017 була повернута частина боргу в сумі 8 000,00 доларів США, про що [PERSON] вказав на звороті розписки. У зв`язку із цим [PERSON] звертався до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 3 000 доларів США та з цих підстав у [PERSON] збереглася копія розписки від 15.05.2017. 11.08.2017 справі було присвоєно №361/4814/17 і того ж дня [PERSON] повернув [PERSON] залишок позики в сумі 3 000,00 доларів США. У відповідь [PERSON] повернув [PERSON] оригінал розписки від 15.05.2017 та звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області із заявою про повернення позовної заяви. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 28.07.2017 у справі №361/4814/17 позовна заява була повернута позивачеві. Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що між [PERSON] та [PERSON] існували стійкі, систематичні правовідносини щодо надання грошей у позику. Раніше, допоки [PERSON] виконував взяті на себе зобов`язання, він не заявляв про недійсність укладених раніше правочинів. Лише тепер, коли в [PERSON] відсутня фінансова можливість чи звичайне бажання повернути позику, він почав стверджувати про те, що грошові кошти насправді ним в позику не бралися. Крім того, у відзиві на зустрічну позовну заяву представником подано заяву про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якої зазначено, що оскільки договір позики між сторонами, оформлений у вигляді розписки, був укладений 26.03.2019, строк позовної давності за ним сплив 27.03.2022. Разом із цим, зустрічну позовну заяву [PERSON] подано до суду 11.10.2022, тобто після спливу вказаного строку та без зазначення поважності причин його пропуску. Згідно з ухвалою суду від 31.01.2023 здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06.03.2023 задоволено клопотання представника [PERSON] - адвоката Прилуцької Н.М. про витребування доказів, відмовлено у задоволенні її клопотання про письмове опитування позивача-відповідача [PERSON] як свідка, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача-відповідача [PERSON] - адвокат Максименко К.М. вимоги первісного позову підтримав у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] з підстав, наведених у позовній заяві [PERSON] та відзиві на зустрічний позов. Представник відповідача-позивача [PERSON] - адвокат Прилуцька Н.М. у судовому засіданні вимоги зустрічного позову підтримала та просила відмовити у задоволенні первісного позову з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві та відзиві на первісний позов [PERSON] . Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи вимоги за первісним позовом [PERSON] , суд виходить із наступного. Судом встановлено, що 26.03.2019 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав в якості позики від позивача грошові кошти в сумі 7 500 доларів США та зобов`язався повернути їх до 08.05.2019. Вказана обставина підтверджується копією розписки, копія якої наявна в матеріалах справи та оригінал якої був безпосередньо оглянутий судом у судовому засіданні. Зі змісту розписки вбачається, що вона написана власноручно [PERSON] , містить напис позичальника «Я, [PERSON] паспорт [NUMBER] виданий Броварським МВ УМВС України 7 травня 2002 р. взяв в борг у [PERSON] 7500? (сім тисяч п`ятсот доларів США. Зобов`язуюсь повернути до 08.05.2019 р.», а також дату 26.03.2019, підпис та ініціали позичальника. На зворотному боці розписки міститься напис «Я, [PERSON] отримав в рахунок погашення розписки, від [PERSON] 2000? дві тис. ?США», дату 15.05.19 та підпис. Предметом спору за первісним позовом є стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми залишку боргу за вказаною розпискою, тобто 5 500 доларів США, що станом на пред`явлення позову до суду 07.09.2021 за офіційним курсом НБУ становило 147 456,10 грн. Крім того, позивач на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача 3% річних від вказаної суми простроченої заборгованості, що згідно з розрахунком позивача становить 384,78 доларів США та на час подачі позову було еквівалентним 10 316,02 грн. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (ч.1 ст.207 ЦК). Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16. У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. З аналізу вищенаведеного вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. В постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. Як встановлено зі змісту вищевказаної розписки від 26.03.2019, вона власноручно написана [PERSON] , містить чіткий та недвозначний напис, що грошові кошти в сумі 7500 доларів США взято в борг у [PERSON] із зобов`язанням їх повернення до 08.05.2019. Будь яких інших застережень, у тому числі щодо будь якої іншої мети отримання вказаних коштів, розписка не містить. З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованими доводи представника [PERSON] про те, грошові кошти було взято [PERSON] у [PERSON] саме в борг. Не містить таких застережень і запис, зроблений [PERSON] на звороті розписки 15.05.2019 про отримання ним у рахунок погашення розписки 2000,00 доларів США. Таким чином, суд вважає, що в даному випадку власноручне написання і підписання відповідачем [PERSON] боргової розписки від 26.03.2019 із зобов`язанням повернути суму позики 7500 доларів США до 08.05.2019 підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми. При цьому суд також виходить із того, що відповідач не заперечує самого факту отримання грошових коштів від позивача. Водночас, надаючи оцінку твердженням сторони відповідача про те, що такі кошти були отримані [PERSON] на виконання договору оренди нежитлового приміщення, розташованого за адресою [ADDRESS] , суд виходить із наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено із пояснень представників сторін у судовому засіданні, між [PERSON] , як директором ПП «ТЕН ПО», та [PERSON] , як директором ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА», існували тривалі бізнес відносини, зокрема, з приводу оренди нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] . При цьому упродовж усього часу оренди вказаного приміщення між ними були наявні конфлікти, пов`язані з оплатою орендних платежів та комунальних послуг, оскільки відповідач досить часто затримував оплату оренди. Крім того, встановлено, що [PERSON] неодноразово брав у позику грошові кошти у [PERSON] та несвоєчасно їх повертав позичальнику. Зокрема, у 2017 році [PERSON] звертався з позовом до [PERSON] до Броварського міськрайонного суду Київської області про стягнення боргу за договором позики, однак таку позовну заяву було повернуто позивачеві за його заявою у зв`язку з виплатою йому залишку суми позики [PERSON] . З огляду на наведене, судом критично оцінюються доводи представника відповідача [PERSON] про те, що розпискою від 26.03.2019 сторони засвідчили лише те, що відповідач зобов`язується погасити заборгованість за договором оренди в інтересах ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА» у розмірі 7500 доларів США, що утворилася за три місяці. Вказані доводи представника відповідача не заслуговують на увагу суду і з огляду на те, що відносини щодо оренди приміщень за адресою [ADDRESS] , які мали місце між сторонами, не можуть свідчити про те, що грошові кошти за вказаною розпискою були надані [PERSON] [PERSON] саме на виконання умов договору оренди, оскільки у тексті розписки немає жодної згадки ні про ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА», ні про ФОП [PERSON] , ні про оренду приміщень тощо, на що посилається як на підставу своїх заперечень проти позову представник відповідача [PERSON] . Жодних належних та допустимих доказів на спростування вищевстановлених судом обставин відповідачем [PERSON] суду не надано. Крім того, відповідачем не надано доказів, які вказували б на виконання ним умов договору позики. Таким чином, суд вважає встановленими ті обставини, що відповідач [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики перед позивачем [PERSON] не виконав та суму боргу у повному розмірі та у передбачений договором строк не повернув. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Враховуючи наведене, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] у розмірі 5500,00 доларів США. Щодо позовних вимог в частині стягнення суми 3% річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, враховуючи те, що відповідач [PERSON] прострочив повернення боргу, у нього також виник обов`язок перед позичальником по сплаті 3 % річних від простроченої суми. Відповідно до змісту заявлених вимог позивачем [PERSON] пред`явлено до стягнення суму боргу за розпискою в розмірі 5500,00 доларів США, що станом на день подачі позову за офіційним курсом НБУ становило 147 456,10 грн. Із урахуванням наведеного, виходячи із положень ч.1 ст.13 ЦПК України (суд діє в межах заявлених вимог), суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованих позивачем відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України 3% річних у сумі 384,78 доларів США, що є еквівалентним 10 316,02 грн., також є обґрунтованими та доведеними. При вирішенні позовних вимог за первісним позовом суд також враховує наступне. 05.10.2022 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №463/9914/20 (провадження № 61-1664св22) досліджував питання щодо особливостей стягнення боргу та штрафних санкцій за договором позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду від 26.04.2022 у справі №753/1349/20, провадження № 61-14052св21). Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05.09.2018 у справі №756/8630/14-ц (провадження №61-8792св18), від 08.04.2021 у справі №500/1755/17 (провадження №61-1899св20), від 22.09.2021 у справі №761/29374/19, від 16.02.2022 у справі №520/19325/18. Отже, вже сам факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання ним коштів і скріплює її своїм підписом, свідчить про реальний характер договору позики. Розписка про отримання в борг грошей підтверджує не тільки укладеність договору та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.08.2021 у справі №473/995/18 (провадження №61-6674св21), від 14.07.2021 у справі №266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25.03.2019 у справі №211/2672/16-ц (провадження №61-41785св18), від 30.01.2019 у справі №751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17). При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника з обов`язком повернення (постанова від 26.04.2022 у справі №753/1349/20 (провадження №61-14052св21)). В той же час, відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики. Окрім цього, у разі невиконання зобов`язання стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних, відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц, в якій зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16 та від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц. Із урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що право позивача [PERSON] , за захистом якого він звернувся до суду, є порушеним, а його позовні вимоги до [PERSON] є повністю обґрунтованими та доведеними, у зв`язку з чим первісний позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені позивачем витрати зі сплати судового збору в сумі 1577,72 грн., розмір та сплата яких підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією №39200 від 07.09.2021. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним, суд виходить із наступного. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказує на те, що розписка від 26.03.2019, на яку посилається [PERSON] , не свідчить про укладення між ними договору позики. Грошові кошти за цією розпискою фактично [PERSON] не передавав, а [PERSON] їх не отримував. Розпискою сторони засвідчили лише те, що [PERSON] зобов`язується погасити заборгованість за договором оренди в інтересах ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА» у розмірі 7500 доларів США, що утворилася за три місяці 2019 року (січень, лютий, березень). У свою чергу, станом на 01.09.2019 [PERSON] виконав своє зобов`язання, погасивши борг ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА» за договором оренди перед ФОП [PERSON] . Таким чином, [PERSON] стверджує, що написання вищевказаної розписки було пов`язане із господарськими відносинами, що існували між сторонами, а грошові кошти за нею передавалися на виконання укладеного між ними договору оренди нежитлового приміщення, у зв`язку з чим він просить визнати такий договір недійсним. Заперечуючи проти позову, [PERSON] вказує на те, що факт передачі ним [PERSON] грошових коштів 26.03.2019 саме в позику вбачається зі змісту самої розписки, яку [PERSON] написав власноручно, чітко та недвозначно зазначивши, що гроші взято у борг у [PERSON] із зобов`язанням про їх повернення до 08.05.2019. У тексті розписки немає жодної згадки ні про ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА», ні про ФОП [PERSON] , ні про оренду приміщень тощо. При цьому, правовідносини щодо оренди приміщень за адресою [ADDRESS] , не мають жодного стосунку до переданих [PERSON] в позику грошових коштів. Той факт, що ТОВ «ПЕНТА-АЛЬФА» мало орендні відносини з ПП «ТЕН ПО» та ФОП [PERSON] , жодним чином не може свідчити про недійсність договору позики, вказані обставини свідчать лише про те, що між [PERSON] та [PERSON] існували стійкі, систематичні правовідносини щодо надання грошей у позику. Вирішуючи обґрунтованість таких доводів сторін, суд керується наступним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними у п. 8 постанови №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Разом із цим, у порушення вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України у зустрічній позовній заяві [PERSON] не навів жодної норми права, порушення якої передбачає можливість визнання договору позики, укладеного між сторонами 26.03.2019, недійсним. [PERSON] не вказано, які вимоги, встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, були порушені сторонами договору позики в момент його вчинення та які права та інтереси позивача були порушені укладеним оспорюваним договором. Доказів того, що оспорюваний договір на момент його укладення суперечив вимогам чинного законодавства, позивачем [PERSON] суду не надано. Виходячи з наведеного та враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваного правочину судом не було встановлено недодержання сторонами вимог ст. 203 ЦК України, правових підстав для визнання недійсним договору позики, укладеного 26.03.2019 між [PERSON] та [PERSON] , немає. Таким чином, виходячи із встановлених обставин справи та визначених відповідно до них правовідносин, суд прийшов до висновку, що підстави для задоволення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним відсутні. Із урахуванням вищевказаного висновку суду про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] , заява представника відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності за зустрічним позовом у даній справі не вирішується. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом суд покладає на позивача [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved