Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

Позиції сторін\~та учасників\~справ,\~заяви,\~клопотання,\~ інші процесуальні дії у справі. 07.06.2023 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 10.11.2008 року у розмірі 13227 грн. 13 коп. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 10.11.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 14000,00 гривень. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг. [PERSON] зобов`язався сплачувати кредитні кошти, але взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 12.05.2021 року утворилася заборгованість у розмірі 13227,13 гривень, яку банк просить стягнути в судовому порядку. Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30.09.2021 року, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 11240 грн. 89 коп., а також суму понесених судових витрат у розмірі 1929 грн. 13 коп. У решті позовних вимог відмовлено. 30.12.2022 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення у цивільній справі за № 461/4833/21 від 30.09.2021 року за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» в особі представника Мазченко Вікторії Олександрівни до [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25.01.2023 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення у цивільній справі за № 461/4833/21 від 30.09.2021 року за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» в особі представника Мазченко Вікторії Олександрівни до [PERSON] про стягнення заборгованості, залишено без руху та надано заявнику термін для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії даної ухвали. 13.02.2023 року заявником усунуто недоліки заяви про перегляд заочного рішення, відповідно до ухвали Галицького районного суду м. Львова від 25.01.2023 року. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14.02.2023 року, поновлено [PERSON] строк звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 30.09.2021 року у цивільній справі за №461/4833/21 від 30.09.2021 року за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» в особі представника Мазченко Вікторії Олександрівни до [PERSON] про стягнення заборгованості та призначено заяву до судового розгляду. 27.02.2023 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова, заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 вересня 2021 року у цивільній справі №461/4833/21 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до\~ [PERSON] про стягнення заборгованості\~задоволено. Скасовано заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 вересня 2021 року у цивільній справі №461/4833/21 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного\~позовного провадження з викликом сторін. 20.03.2023 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. За викладеного у відзиві, [PERSON] вказує, що ним було повністю погашено заборгованість перед позивачем, окрім того вважає, що ним було надміру сплачено кошти АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 19826 грн. 56 коп. У судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до\~ст.128 ЦПК України, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями з відміткою про вручення поштового відправлення, а також довідками про доставку електронного листа на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи. Позивач, згідно позовної заяви, у разі неявки в судове засідання представника банку, не заперечує проти слухання справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.2 ст. 223\~ЦПК\~України,\~суд відкладає розгляд справи в судовому\~засіданні в\~межах встановленого\~цим Кодексом\~строку з\~таких підстав: 1)\~неявка\~в\~судове засідання\~учасника\~справи,\~щодо\~якого\~відсутні відомості\~про\~вручення\~йому повідомлення\~про\~дату,\~час\~і\~місце судового\~засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а\~неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд враховує, що відповідач обізнаний про дату, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, відтак, з врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів\~достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. При цьому, суд враховує положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження\~судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені\~Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм\~судочинства прямо забороняється Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~ Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до\~ст.\~15\~ЦК України,\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.\~\~ Судом встановлено, що 10.11.2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір №б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 14000,00 гривень. У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Дана анкета-заява не містить відмітки, яку саме карту було отримано відповідачем, а також відомостей щодо розміру кредитного ліміту, процентів за користування кредитом, розмір та випадки застосування штрафів і пені. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, що підтверджується матеріалами справи, зокрема випискою по рахунку, довідкою про видані картки, та надав відповідачу кредит. Оцінюючи заявлені вимоги, мотиви позивача, а також надані суду докази, суд враховує наступне. Статтею 536 ЦК України\~встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст ст. ст.633,634\~ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 10.11.2008 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. Банк просить стягнути з відповідача тіло кредиту та прострочені відсотки. Обґрунтував нараховану заборгованість за тілом кредиту визначеним кредитним лімітом. Як зазначає позивач, внаслідок невиконання своїх зобов`язань за кредитним договором, у відповідача виникла заборгованість перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК», яка відображена у розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н. Станом на 12.05.2021 року\~така заборгованість становить 13227,13 гривень та включає у себе: 11240,89 гривень\~заборгованість за тілом кредиту, 0 гривень\~?\~заборгованість за поточним тілом кредиту, 11240,89 гривень\~заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0 гривень\~заборгованість за нарахованими\~відсотками, 1986,24 гривень\~заборгованість за простроченими відсотками, 0 гривень\~заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит, згідно ст.625 ЦК України, 0 гривень\~нарахована пеня, 0 гривень\~нараховано комісії. На підтвердження позовних вимог, в тому числі їх розміру і порядку нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10.11.2008 року, позивач надав суду Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, якими визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови. Позивач також вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач при укладенні договору надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. При цьому, з долучених позивачем доказів вбачається, що вказані тарифи та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку відповідачем підписані не були. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «Приватбанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів). Крім того, роздруківка із сайту позивача у даному випадку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що відповідає також у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача змінювалися самим ПАТ КБ «Приватбанк» з часу виникнення спірних правовідносин, до моменту звернення до суду із вказаним позовом, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від\~03.07.2019 року №342/180/17. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зробила наступний висновок. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою\~статті 11 Закону № 1023-XII\~про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). \~ \~ \~ \~З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до переконання, що у матеріалах справи відсутні належні докази встановлення та погодження сторонами умов укладеного між сторонами кредитного договору, у тому числі умов щодо зміни кредитного ліміту, сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), у тому числі у зазначеному банком розмірі. Водночас, із долучених позивачем до позовної заяви розрахунків вбачається, що станом на 12.05.2021, позивач визначив загальну заборгованість за наданим кредитом у розмірі 13227 грн. 13 коп., яка складається із заборгованості за простроченими відсотками у сумі 1986 грн. 24 коп. та 11240 грн. 89 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту. Разом з тим, із вищенаведеного розрахунку вбачається, що відповідачем було погашено заборгованість: за тілом кредиту у розмірі 9424 грн. 44 коп; за простроченим тілом кредиту 2083 грн. 89 коп.; по нарахованим відсоткам 1001 грн. 61 коп.; по простроченим відсоткам 1290 грн. 36 коп. При цьому, з розрахунку заборгованості за період з 01.06.2015 до 30.06.2019 вбачається, що позивачем стягнуто з відповідача заборгованість: за тілом кредиту 43606 грн. 70 коп.; за простроченим тілом кредиту 9977 грн. 71 коп.; заборгованість по пені 5902 грн. 68 коп. Тіло кредиту - це сума, яку позичальник фактично отримує на руки. У неї входить тільки основний борг. Прострочене тіло кредиту є сумою яку позичальник не повернув. У заяві позичальника від 10.11.2008 року плата за прострочене тіло кредиту не визначена, крім того, в матеріалах справі відсутні докази механізму його нарахування. Водночас, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути з відповідача також прострочене тіло кредиту. Отже, суд зауважує про безпідставність вимог про стягнення простроченого тіла кредиту через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті в заяві від 10.11.2008 року, оскільки тіло кредиту і прострочене тіло кредиту не є тотожними поняттями. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19-ц (провадження № 61-10096св20), від 04 листопада 2020 року у справі № 720/1394/19 (провадження № 61-8855св20). Як зазначалось вище, у матеріалах справи відсутні належні докази встановлення та погодження сторонами умов щодо стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами і пені за прострочку їх повернення. З огляду на викладене суд дійшов висновку про безпідставність зазначеного у розрахунку станом на 31.05.2015 проведення позивачем стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту 9977 грн. 71 коп.; заборгованість по пені 5902 грн. 68 коп.; за простроченим тілом кредиту 2083 грн. 89 коп.; по нарахованим відсоткам 1001 грн. 61 коп.; по простроченим відсоткам 1290 грн. 36 коп., що у загальному розмірі становить 20256 грн. 25 коп. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту суд зазначає наступне. За змістом статей\~525,\~526 ЦК України,\~зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до частин першої та третьої\~ст. 1049 ЦК України,\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Як було встановлено судом, сторони не узгоджували строки повернення кредиту. За таких обставин підлягає застосуванню ч. 2\~ст. 530\~ЦК України, відповідно до приписів якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. На підтвердження своїх вимог позивач надає три розрахунки заборгованості відповідача за договором від 10.11.2008 за загальний період 10.11.2008 - 12.05.2021, а також банківську виписку. Разом з тим, поданий суду представником позивача розрахунок не є належним доказом підтвердження розміру наявної заборгованості, оскільки не є первинним документом. Так, з банківської виписки вбачається, що заборгованість відповідача складає 13227 грн. 13 коп.\~Також з виписки вбачається, що банк нараховував та включав у суму заборгованості як пеню, так і відсотки за користування кредитним лімітом та відсотки за прострочений кредит. До заяви про скасування заочного рішення відповідач додав банківську виписку за його особовим рахунком станом на 23.12.2022. У вказаній виписці зазначено, що за вказаним особовим рахунком усього обліковується витрат на суму 51007 грн. 94 коп., а надходжень за цей же період 46403 грн. 24 коп. Також зазначено, що сума комісій за вказаний період складає 263 грн. 24 коп. Разом з тим, відповідно до вказаної виписки не можливо встановити який розмір сплачено та зараховано відповідно Банком в рахунок сплати заборгованості за тілом кредиту, яку суму зараховано в оплату відсотків та пені чи-то інших штрафних санкцій. Без врахування усіх платежів та розподілення суми таких платежів на погашення заборгованості за кредитом та відсотками, усі подальші нарахування Банком є невірними, оскільки очевидним є те, що без часткового зменшення суми за кредитом неможливо розрахувати відсотки, які нараховуються щомісяця на залишок заборгованості та відповідно неможливо вирахувати борг за тілом кредиту, у разі якщо такий наявний. Із наведеного вище висновку Великої Палати випливає, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також приймаючи до уваги вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому Велика Палата Верховного Суду погодилась із тим, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Водночас, наведені вище обставини, зокрема надані сторонами розрахунки, вказують на те, що відповідач у цілому сплатив та повернув банку суму грошових коштів яка перевищує фактично отримані ним суми кредитних коштів. У свою чергу, сама заборгованість розрахована банком без врахування наведених вище положень чинного законодавства яке регламентує договірні відносини та умови кредитування, тобто фактично банк після отримання коштів від відповідача самостійно визначав на рахунок погашення якого показника (тіло кредиту, пеня, відсотки тощо) таку оплату слід віднести, не врахувавши правомірності проведення банком дій щодо зміни кредитного ліміту, нарахування процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), у тому числі у зазначеному банком розмірі. Відповідно до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку, що відповідач в повному обсязі повернув позивачу суму фактично отриманих ним кредитних коштів. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. При цьому, наводячи мотиви та доводи якими суд керувався при ухваленні даного рішення, суд вважає за необхідне врахувати позицію Європейського суду з прав людини, який неодноразово у своїх рішеннях вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Згідно з положеннями\~ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, не відшкодовується позивачеві.

Outcome: dismissed