Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

23 грудня 2022 року позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Губар А.Л., звернулась до суду з позовом до відповідача Територіальної громади міста Кривого Рогу в особі виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради та залученого в подальшому співвідповідача Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради, про визначення частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла її матір [PERSON] [INFO] матір позивачки разом зі своїм чоловіком [PERSON] придбали за договором купівлі-продажу квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , а матері позивачки належала 1/2 частка у праві власності. [INFO] помер чоловік матері - [PERSON] . Позивач, маючи намір прийняти спадщину за законом після смерті матері, 14.02.2022 року звернулась до приватного нотаріуса з відповідною заявою. 25.11.2022 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири за вищевказаною адресою позивачу було відмовлено у зв`язку з тим, що спільна частка подружжя [PERSON] та [PERSON] не була виділена за життя матері позивачки. На підставі викладеного просила суд визначити частки [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] в розмірі 1/2 для кожного. Визнати право власності позивача на 1/2 частку вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 26 грудня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження. 31 січня 2023 року на адресу суду від представника відповідача Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому було зазначено, що Виконавчий комітет Металургійної районної у місті є неналежним відповідачем у справі, оскільки спірне майно розташоване за межами його територіальної підвідомчості. Ухвалою суду від 15 лютого 2023 року було задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі у справі в якості співвідповідача Виконавчий комітет Покровської районної в місті ради. 31 березня 2023 року на підставі ухвали суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради С.Петренко у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради Логінов Д.В. у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та прийняття рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до вимог чинного законодавства. Статтями 43, 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За відсутності учасників справи у відповідності до ч. 2\~ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] є рідною донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.07.1969 року (а.с.9). Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 13.10.1990 року, після реєстрації шлюб позивач змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 10) Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , шлюб між батьками позивачки [PERSON] та [PERSON] було розірвано, відповідний актовий запис за № 32 (а.с. 11). Матір позивачки [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON] ) було укладено шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] , відповідний актовий запис № 199 (а.с.12). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 липня 2006 року серії ВЕА № 318604, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Огняником А.М., у приватну власність [PERSON] перейшла однокімнатна квартира на четвертому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Титульним власником вказаної квартири зазначений [PERSON] (а.с. 13). Вказане також підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» № 11241014 та копією технічного паспорту на квартиру (14, 15-17). [INFO] померла матір позивачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Металургійним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 18 жовтня 2021 року, актовий запис № 1839 (а.с. 8). Також, [INFO] помер чоловік матері [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25 листопада 2021 року, актовий запис № 2473 (а.с. 18). 14.02.2022 року приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчур С.М. було заведено спадкову справу № 7/2022 (номер у Спадковому реєстрі 69137776) та 25.11.2022 року видано позивачці [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] , що складається з двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19, 20). Постановою Приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Нянчур С.М. від 25.11.2022 року відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , належної [PERSON] , оскільки відсутнє зареєстроване право власності на ім`я померлої (а.с. 21). Згідно копії Звіту про незалежну оцінку майна, ринкова вартість вказаної квартири становить 177684,00 грн. (а.с. 24-45). Відповідно до вимог\~статті 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що \~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. При цьому, відповідно до положень\~ст. 368 ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За приписами ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України), в редакції, чинній станом на 12.07.2006 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав 3 поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ч. 1 ст. 61 СК України, в редакції, чинній станом на 12.07.2006 року, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Згідно вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до\~ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Також слід зазначити, що згідно із\~ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок та підстави визначення часток у праві спільної часткової власності визначено у\~ст. 357 ЦК України. Зокрема, зі змісту\~ст. 357 ЦК України\~вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року\~визначено, що за загальними правилами частини другої\~статті 372 ЦК\~при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті\~370, частина друга статті\~372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Крім того,\~статтею 372 ЦК України\~передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Судом встановлено та не оспорюється учасниками справи, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] має правовий режим спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 липня 2006 року (а.с. 13). Так, суд вважає доведеним належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи, факт того, що матері позивачки - [PERSON] та [PERSON] належало по 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на кожного, зокрема, на квартиру за вищевказаною адресою. Однак подружжя за життя не оформили своє право власності на відповідні частки. З мотивувальної частини постанови нотаріуса вбачається, що саме відсутність зареєстрованого права власності на ім`я матері позивачки [PERSON] унеможливило видачу позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом, тобто оформлення своїх спадкових прав належним чином у позасудовому порядку (а.с. 21). Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого законного права чи інтересу в судовому порядку, зокрема, шляхом визнання права власності. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Принцип пропорційності тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Практика Європейського суду з прав людини застосовує принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Цей принцип закріплений і у частині 3 статті 2 ЦПК України. Відповідно до статті 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є: принцип неприпустимості позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом; справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Підставою виникнення права приватної власності є також успадкування майна, що базується на правонаступництві. Цивільний процесуальний кодекс України у статті 1 закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Виходячи з рішення ЄСПЛ у справі «Маркс проти Бельгії» від 13 червня 1979 року, стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. За змістом положень книги 6 ЦК України, спадкове право захищає власність фізичних осіб. [PERSON] та [PERSON] за життя не оформили своє право власності на відповідну частину нерухомого майна, тоді як позивачка [PERSON] , будучи єдиним спадкоємцем, виявила бажання прийняти спадщину у зв`язку з чим звернулася до нотаріальної контори, де їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири за вищевказаною адресою. З урахуванням положень ст. 8 Конституції України щодо верховенства права, та збереження справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року), зважаючи на те, що при визначенні часток подружжя [PERSON] у праві спільної сумісної власності та визнанні за позивачем права власності на спадкове майно за померлою [PERSON] не порушуються права, свободи чи інтереси інших осіб суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача, підлягають задоволенню.

Outcome: approved