Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій вказує, що 25.01.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу у сторін є син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що до повноліття сина, із [PERSON] на її користь стягувались аліменти на утримання дитини. Зазначає, що 29.07.2020 року їхній син зарахований до Чернівецького індустріального фахового коледжу МОН України, відділення «Інформаційних технологій, фінансів, маркетингу, туризму». Протягом 2020-2022 року, позивачем сплачено за навчання сина 35270,00 гривень. Окрім того, в листопаді 2022 року, син вступив до Міжнародного університету LLC державний та міжнародний гуманітарний навчальний заклад у м. Клайпеда, Литва. Позивачем сплачено початковий внесок за перший семестр навчання та проживання в гуртожитку в розмірі 45617,00 гривень. Таким чином, загальна сума, сплачена позивачкою за навчання сина становить 80887,00 гривень. Позивач зазначає, що стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту прав дитини. Зазначає також, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. При цьому, посилаючись на положення ст. 199, 200 СК України, вважає, що відповідач повинен компенсувати їй половину фактично сплачених грошових коштів у зв`язку із навчанням сина у розмірі 40443,50 гривень. З урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути із відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання у твердій грошовій сумі у розмірі 2684,00 гривень, а також стягнути із відповідача на її користь фактично понесені витрати, у зв`язку із навчанням сина в українському та зарубіжному навчальному закладі, у розмірі 17635,00 гривень та 659,5 Євро (що еквівалентно 26450,00 гривень). Відповідач надіслав до суду відзив на позов у якому зазначає, що предметом позову, окрім стягнення аліментів, є одноразове стягнення із нього суми, сплаченої позивачкою за навчання сина. Разом із тим, позивачем не надано доказів того, що навчання у зарубіжному навчальному закладі та проживання у гуртожитку є платним. Вважає, що доданий позивачем доказ у виді роздруківки з власного рахунку у АТ «Приватбанк», не є належним доказом сплати вартості навчання. Окрім того, згідно наданих позивачем доказів, їхній син одночасно навчається на денній формі навчання у двох навчальних закладах, що по своїй суті є неможливим. Відтак, позивач вводить суд в оману. Вказує, що в даний час його син покинув навчання у Чернівецькому індустріальному коледжі. Зазначає також, що статтею 199 СК України не передбачено стягнення із нього сум фактично понесених витрат на навчання сина. Позивач могла б просити стягнути таку суму у порядку ст. 185 СК України, як додаткові витрати на утримання дитини, однак плата на навчання, за своєю суттю, не є додатковими витратами, викликаними особливими здібностями чи потребами дитини. Вказує, що позивач не повідомляла йому про вступ сина до іноземного навчального закладу, не радилась із ним. В даний час він немає змоги надавати матеріальну допомогу сину, оскільки офіційно не працевлаштований, власного житла не має. Просить відмовити у задоволенні позову. Позивач в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позові, позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Суд, вивчивши позовну заяву, вислухавши сторін, встановивши належність, допустимість та достовірність доказів, які мають значення для правильного вирішення справи, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку необхідність його часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 25.01.2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 800,00 гривень щомісячно до повноліття сина. Згідно з договором про надання освітніх послуг № 176 від 27.07.2020 року, неповнолітній син сторін [PERSON] зарахований на перший курс денної форми навчання Чернівецького індустріального фахового коледжу МОН України, відділення «Інформаційних технологій, фінансів, маркетингу, туризму». Загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання, тобто з 2020 року по 2024 рік, складає 60 296,00 гривень. Згідно квитанцій АТ «Приватбанк», долучених позивачем у якості доказу, у період із 2020 року по 2022 рік, позивач сплатила за навчання сина у вказаному навчальному закладі 35 270,00 гривень. Разом із тим, згідно довідки Чернівецького індустріального фахового коледжу №20 від 23.02.2023 року, [PERSON] 14.02.2023 року відрахований із числа студентів за власним бажанням. Окрім того, згідно довідки SF-7-013 від 13.02.2023 року, неповнолітній син сторін [PERSON] , зарахований студентом першого курсу денної форми навчання Міжнародного університету LLC державний та міжнародний гуманітарний навчальний заклад у м. Клайпеда, Литва. [PERSON] не отримує стипендію. Однак, окрім довідки про зарахування, позивачем не долучено до справи належних, достовірних та достатніх доказів, які б свідчили про вартість навчання сина у вказаному навчальному закладі. Натомість позивач долучила виписку із власного карткового рахунку у АТ «Приватбанк», де вказано про перерахунок грошових коштів на рахунок «LLC International Univ Klaipeda» у період із 12.12.2022 року по 14.02.2023 року у розмірі 825,05 Євро. Таким чином встановлено, що позивач переказала на рахунок навчального закладу грошові кошти у розмірі 825,05 Євро, що еквівалентно 33 559,05 гривням, станом на момент перерахування коштів. Разом із тим, вартість навчання залишається невстановленою. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СКУкраїни, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Згідно ст. 198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Статтею 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Згідно ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином встановлено, що [PERSON] , станом на час розгляд справи, є повнолітнім та продовжує навчання у іноземному вищому навчальному закладі, потребує матеріальної допомоги. Разом із тим, під час розгляду справи не було встановлено вартість навчання дитини у навчальному закладі. Окрім того, відповідач в даний час офіційно не працевлаштований, про що свідчить відсутність запису про працевлаштування у його трудовій книжці, копію якої він надав у якості доказу. Разом із тим, сторонами не доведено наявність чи відсутність у відповідача нерухомого чи рухомого майна, його майновий стан. Зі слів позивача, на його утриманні не перебувають неповнолітні діти чи непрацездатні батьки, стан його здоровя хороший. Таким чином, відповідач є працездатною особою, а той факт, що він не працює, не звільняє його від обов`язку утримувати свою повнолітню дитину, якщо вона продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги. Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач може надавати матеріальну допомогу та повинен сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» встановлено, що мінімальний прожитковий мінімум для працездатної особи становить\~ 2684,00 гривень. Враховуючи, що позивач сплатила на рахунок навчального закладу 825,05 Євро, що еквівалентно 33 559,05 гривням, беручи до уваги, що у вартість аліментів потрібно також враховувати і вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання, інші обставини, пов`язані із здобуттям освіти, навчання дитини у іншій країні та наслідки, які з цього випливають, те що такі кошти необхідні дитині для забезпечення своєї життєдіяльності на період навчання, оскільки вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, враховуючи спільний обов`язок батьків з утримання дитини, яка продовжує навчання,\~ виходячи з принципів справедливості та\~ збалансованості прав та обов`язків платника аліментів, суд вважає, що аліменти у розмірі 2684,00 гривень є достатнім заходом для захисту інтересів дитини та забезпечення прав їх платника. Що стосується позовної вимоги про стягнення із відповідача витрат, які понесла позивач у зв`язку із оплатою освітніх послуг, варто вказати наступне. Як було встановлено, позивачем, у період із 2020 року по 2022 рік, було сплачено за навчання сина у Чернівецькому індустріальному фаховому коледжі грошові кошти у розмірі 35 270,00 гривень. Разом із тим, у період до 2022 року [PERSON] був неповнолітнім. Відтак, правила статті 199 СК України не застосовуються до правовідносин зі сплати аліментів у період неповноліття дитини. Окрім того встановлено, що із 2017 року, відповідач сплачував на користь позивача аліменти у розмірі 800 гривень, розмір яких підлягав щорічній індексації. Згідно із ч.1 ст.185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язанібрати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Визначення таких особливих обставин належить до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Відповідно до ч.2 ст.185 СК, додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Витрати, які позивач понесла у зв`язку із оплатою освітніх послуг, можуть бути стягнуті із відповідача у порядку ст. 185 СК України, якщо позивачем буде доведено, що такі витрати викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, хворобою, каліцтвом, тощо). Наявність додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини (постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19), від 14.01.2019 у справі № 751/4312/16-ц (провадження №61-9737св18). На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу, якою передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Окрім того, оплата вартості навчання не відноситься до додаткових витрат, тому правові підстави для їх стягнення відсутні. Вказані позивачем обставини не є особливими і такими, що зумовлюють додаткові витрати у розумінні статті 185 ЦК України, з урахуванням особливих здібностей дитини. Окрім того, також відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 185 СК України у зв`язку з тим, що спільний син сторін набув повноліття і не є дитиною. Така позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі за № 638/13860/16-ц, від 24 лютого 2016 року у справі за №6-1296 цс 15 та у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі за №766/12242/16-ц. Варто наголосити, що відповідно до ст.180 СК батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У ч.13 ст.181 СК передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій та (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі. Таким чином, витрати, які понесла позивач у зв`язку із оплатою освітніх послуг не можуть бути стягнуті у порядку ст. 199 СК України, оскільки одноразове стягнення грошових коштів не є аліментами, норми цієї статті не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків. Не можуть бути стягнуті такі кошти і у порядку ст. 185 СК України, оскільки понесені витрати не обґрунтовані особливими обставинами, здібностями чи станом здоровя дитини. Окрім того додаткові витрати не можуть бути стягнуті на користь повнолітнього сина. В даному випадку, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину повинні визначатись за домовленістю між батьками. Натомість позивачем не були узгоджені питання щодо навчання сина, в тому числі і за кордоном. Навчальний заклад обрано позивачем з власної ініціативи, на власний розсуд, без погодження з відповідачем. В свою чергу, законодавством не передбачено стягнення вказаних витрат на користь позивача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позову в цій частині.

Outcome: partial