Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-30 00:00:00

01 грудня 2023 року до Ленінського районного суду міста Полтави надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3% річних, інфляційних витрат за невиконання грошового зобов`язання. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 13 березня 2019 року задоволені позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на користь позивача боргу в розмірі еквіваленту 5000 доларів США, 3 % річних в еквіваленті 900 доларів США, а всього: 5900 доларів США, що станом на 13.03.20019 року, враховуючи офіційний курс НБУ, становило 155 521,05 грн (Справа № 553/2546/18). Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 31 січня 2022 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 13.03.2019 року по справі № 553/2546/18 залишено без задоволення. Постановою Полтавського апеляційного суду 15 серпня 2022 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Бехтер Л.В. залишено без задоволення, заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13 березня 2019 року залишено без змін. За рішенням суду, підлягає стягненню борг в розмірі 155 521,05 грн., тобто відповідач має невиконане грошове зобов`язання у розмірі 155 521,05 грн., добровільно не виконує рішення суду, ухиляється від його виконання. На виконання рішення суду видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні в Подільському відділі державної виконавчої служби Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Суми). 13.05.2019 відкрито виконавче провадження за № 59088116. В межах виконання виконавчого провадження було накладено арешт на майно відповідача, постанови державного виконавця від 04.10.2019, 11.06.2020. Постановою державного виконавця від 16.10.2019 оголошений розшук майна відповідача. Однак, відповідач ухиляється від виконання рішення суду, на виклики державного виконавця не з`являється, за місцем своєї реєстрації не проживає, переховується від державного виконавця, нову адресу свого фактичного проживання не повідомляє. У зв`язку з чим, позивач просить, відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, стягнути з відповідача за період з 13.03.2019 по 01.12.2022: 3 % річних у розмірі 17371,00 грн, інфляційні витрати у розмірі 74 388,00 грн., а всього: 91 759, 00 грн. за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за рішенням суду. Ухвалою від 04 січня 2023 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 20.02.2023 позивачем до суду подано заяву, в якій просив приєднати до матеріалів справи розрахунок 3% річних та інфляційних витрат за період з 13.03.2019 по 01.12.2022. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. В судове засідання позивач не з`явився, звернувся до суду із заявою, в якій просить суд розглянути справу у його відсутність, підтримує позовні вимоги, які зазначені у позовній заяві від 01.12.2022 та просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив. Клопотання про відкладення справи та відзив на позов до суду не надходили.. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст.ст. 280-281 ЦПК України. Зважаючи на те, що всі учасники справи в засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 березня 2019 року Ленінським районним судом м. Полтави по цивільній справі № 553/2546/18 ухвалено заочне рішення, яким задоволені позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики в розмірі еквіваленту 5000 доларів СП1А, 3 % річних в еквіваленті 900 доларів США, а всього - 5900 доларів США, що станом на 13.03.201, враховуючи офіційний курс НБУ, становить 155 521,05 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 31 січня 2022 року по справі № 553/2546/18 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 13.03.2019 року залишено без задоволення. Постановою Полтавського апеляційного суду 15 серпня 2022 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Бехтер Л.В. залишено без задоволення, заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13 березня 2019 року залишено без змін. На виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13.03.2019 видано виконавчий лист по цивільній справі № 553/2546/18, провадження № 2/553/269/2019, який пред`явлено позивачем до виконання. Вищевказаний виконавчий лист перебуває на виконанні в Подільському відділі державної виконавчої служби Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Суми). Постановою державного виконавця Подільського ВДВС міста Полтави ГТУЮ у Полтавській області від 13.05.2019 відкрито виконавче провадження за № 59088116. Державним виконавцем Подільського ВДВС міста Полтави ГТУЮ у Полтавській області 04.10.2019 та 29.12.2020 винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] , 16.10.219 про розшук майна боржника. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Крім того, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у: постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Таким чином, правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16 та Верховним Судом не встановлено підстав для відступлення від неї. Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 лютого 2018 року (справа №910/11249/17). Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зазначено, що «стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] має грошове зобов`язання перед [PERSON] , що підтверджується заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 13.03.2019. Невиконання боржником зобов`язання та судового рішення дає підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму боргу. Отже, з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України. При цьому, суд звертає увагу на те, що зобов`язання за договором позики виникли між сторонами в іноземній валюті - доларах США. Офіційний індекс інфляції, який розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти, а тому індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, а норма частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Водночас, як вбачається з матеріалів справи судовим рішенням стягнуто з [PERSON] грошові кошти саме у національній валюті - гривні, і така сума в подальшому внаслідок несвоєчасного виконання ним рішення суду знецінювалась через інфляційні процеси з моменту визначення суми, що підлягає стягненню, у гривні. За таких умов, враховуючи, що грошове зобов`язання між сторонами щодо стягнення коштів визначено за рішенням суду саме у гривні, до нього підлягають застосуванню приписи статті 625 ЦК України. Отже, оскільки відповідальність за статтею 625 ЦК України настає, зокрема, і за невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів у національній валюті, до такої суми заборгованості застосовується індекс інфляції. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року (справа № 758/7649/16-ц, провадження № 61-11953св18); від 19 грудня 2018 року (справа № 372/3542/16-ц, провадження № 61-28566св18); від 10 січня 2019 року (справа № 718/2081/17, провадження № 61-11113св18). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України. Позивач просить стягнути 3 % річних у розмірі 17371,00 грн, інфляційні витрати у розмірі 74 388,00 грн., за період з 13.03.2019 по 01.12.2022, що становить 91 759, 00 грн. Разом з тим, 15.03.2022 року прийнято Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17.03.2022 року. Вказаним законом доповнювався розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, а саме: до вказаного розділу був внесений пункт 18, відповідно до якого: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Так як грошове зобов`язання виникло внаслідок неналежного виконання відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором, суд, враховуючи положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного Кодексу України, вважає, що позовна вимога підлягає частковому задоволення, а саме: за період з 13.03.2019 по 23.02.2022. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне навести власний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних. Інфляційне збільшення (період 13.03.2019 по 23.02.2022, розмір боргу 155 521,05 грн.): (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.21866444; 155 521,05 x 1.21866444 - 155 521,05 = 34 006,92 грн. Розрахунок 3% річних (період 13.03.2019 по 23.02.2022, розмір боргу 155 521,05 грн.): з 13.03.2019 до 31.12.2019 (кількість днів у періоді - 294) 155 521,05 x 3 % x 294 : 365 : 100 = 3 758,07 грн. з 01.01.2020 до 31.12.2020 (кількість днів у періоді - 366) 155 521,05 x 3 % x 366 : 366 : 100 = 4 665,63 грн. з 01.01.2021 до 23.02.2022 (кількість днів у періоді - 419) 155 521,05 x 3 % x 419 : 365 : 100 = 5 355,89 грн. 3 758,07 + 4 665,63 + 5 355,89 = 13 779,59 грн. Так, 3% річних за період з 13.03.2019 по 23.02.2022 становить 13 779,59 гривень, інфляційні витрати за період з 13.03.2019 по 23.02.2022 - 34 006,92 гривень. Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до положень ч.3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд зазначає, що відповідач відзив на позов не подав, будь-яких доказів на спростування вимог позивача не надав. Таким чином, оскільки між сторонами виникло грошове зобов`язання, яке не виконується боржником належним чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у загальному розмірі 47 786, 51 грн., що складається з 3% річних за період з 13.03.2019 по 23.02.2022 у сумі 13 779,59 гривень, інфляційних витрат за період з 13.03.2019 по 23.02.2022 у розмірі 34 006,92 гривень, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню за наведених вище підстав. На підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, у зв`язку з чим судові витрати зі сплати судового збору за ставкою станом на день пред`явлення позову - 01.12.2022, що становить 992,40 грн, підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial