Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

Позивач звернувся 11.01.2021 року до суду із позовом до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство закордонних справ України про стягнення на користь позивачів з відповідача моральну шкоду у розмірі 3658830 гривень та стягнення з відповідача 2387100,54 гривень в якості відшкодування майнової шкоди, завданої знищенням належного нерухомого майна. Позов обґрунтований тим, що з народження позивач проживав у м.Севастополі на території АР Крим. Там же він одружився, і у нихс із дружиною народилося 5 дітей (двоє з яких на даний час неповнолітніми). У 1999 році позивач придбав приміщення у м.Севастополі, в якому раніше знаходилася насосна станція, та облаштував його під бар. У Києві позивач перебував до весни 2014 року, після чого на короткий час повернувся до Криму. Однак у цей же час на території АР Крим розпочались про російські мітинги, які супроводжувалися проявом агресії з боку проросійсько-налаштованих активістів у місті з`явилися невідомі озброєні особи, одягнені у військову форму без розпізнавальних знаків, які брали участь у захопленні адміністративних будівель, встановлення прапорів Російської Федерації та окупаційної адміністрації РФ. З появою в місті збройних формувань РФ почалося переслідування проукраїнськи налаштованих людей, активістін майдану. Так, друга позивача, який їздив з ним на майдан, співробітники органів окупаційної влади викрали біля його будинку, відвезли до лісосмуги на мікроавтобусі та піддавали тортурам та побиттю кілька годин, намагаючись встановити коло його знайомих з проукраїнською позицією. Кілька разів він втрачав свідомість і його приводили до тями електрошоком. Ледве виживши після цього, він попередив позивача та інших про небезпеку. Після чого позивач, побоюючись за своє життя та здоров`я своїх близьких, прийняв рішення покинути Крим та переїхати на материкову Україну разом з сім`єю. Це рішення далося нелегко, так як усі друзі, житло, бізнес знаходилися у Криму. Але страх за життя змусив таки переїхати. Позивач доручив знайомому - [PERSON] продати належне позивачу нерухоме майно, для чого видав йому довіреність. Однак виявилося, що рішенням окупаційної влади правовстановлюючі документи, видані Українською владою, повинні бути перереєстровані у відповідності до російського законодавства. Поки [PERSON] проводив дії, пов`язані з такою реєстрацією, у вересні 2017 року відповідно до рішення незаконно утворених органів влади Російської Федерації на території м.Севастополя, було знесено належне позивачу приміщення площею 80.00 кв.м. нібито для реконструкції парку. Представник позивача звертався до органів внутрішніх справ РФ на території АР Крим, до судів, утворених за дорученням уряду Російської Федерації у Криму, однак йому було відмовлено у відновленні прав позивача або виплаті відповідної грошової компенсації. На даний час набрало законної сили рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.04.2020р. по справі 48/9364/19 про встановлення факту, що має юридичне значення, яким встановлено, що наше з неповнолітніми дітьми - [PERSON] , [PERSON] вимушене переселення з окупованої території Автономної Республіки Крим відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим, а також що знищення належного нерухомого майна - приміщення насосної площею 80,00 кв.м. у парку Перемоги в м.Севастополі, відбулося внаслідок окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим. Ухвалою суду від 15 лютого 2021 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 21 квітня 2021 року. Ухвалою суду від 17 жовтня 2022 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті. Представник позивачки надав через канцелярію суду заяву, згідно якої підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд їх задовольнити в повному обсязі та розглянути справу за відсутності позивача та її представників. Відповідач, який повідомлявся про судове засідання через Посольство Російської Федерації в Україні, отримав завчасно судову повістку, що підтверджується матеріалами справи, відзив на позов не надіслав, в судові засідання представника не направив. Представник третьої особи надав заяву про слухання справи за його відсутності. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивачки, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що з народження позивач проживав у м.Севастополі на території АР Крим. Там же він одружився, і у нихс із дружиною народилося 5 дітей (двоє з яких на даний час неповнолітніми). У 1999 році позивач придбав приміщення у м.Севастополі, в якому раніше знаходилася насосна станція, та облаштував його під бар. У Києві позивач перебував до весни 2014 року, після чого на короткий час повернувся до Криму. Однак у цей же час на території АР Крим розпочались про російські мітинги, які супроводжувалися проявом агресії з боку проросійсько-налаштованих активістів у місті з`явилися невідомі озброєні особи, одягнені у військову форму без розпізнавальних знаків, які брали участь у захопленні адміністративних будівель, встановлення прапорів Російської Федерації та окупаційної адміністрації РФ. З появою в місті збройних формувань РФ почалося переслідування проукраїнськи налаштованих людей, активістін майдану. Так, друга позивача, який їздив з ним на майдан, співробітники органів окупаційної влади викрали біля його будинку, відвезли до лісосмуги на мікроавтобусі та піддавали тортурам та побиттю кілька годин, намагаючись встановити коло його знайомих з проукраїнською позицією. Кілька разів він втрачав свідомість і його приводили до тями електрошоком. Ледве виживши після цього, він попередив позивача та інших про небезпеку. Після чого позивач, побоюючись за своє життя та здоров`я своїх близьких, прийняв рішення покинути Крим та переїхати на материкову Україну разом з сім`єю. Це рішення далося нелегко, так як усі друзі, житло, бізнес знаходилися у Криму. Але страх за життя змусив таки переїхати. Позивач доручив знайомому - [PERSON] продати належне позивачу нерухоме майно, для чого видав йому довіреність. Однак виявилося, що рішенням окупаційної влади правовстановлюючі документи, видані Українською владою, повинні бути перереєстровані у відповідності до російського законодавства. Поки [PERSON] проводив дії, пов`язані з такою реєстрацією, у вересні 2017 року відповідно до рішення незаконно утворених органів влади Російської Федерації на території м.Севастополя, було знесено належне позивачу приміщення площею 80.00 кв.м. нібито для реконструкції парку. Представник позивача звертався до органів внутрішніх справ РФ на території АР Крим, до судів, утворених за дорученням уряду Російської Федерації у Криму, однак йому було відмовлено у відновленні прав позивача або виплаті відповідної грошової компенсації. На даний час набрало законної сили рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.04.2020р. по справі 48/9364/19 про встановлення факту, що має юридичне значення, яким встановлено, що наше з неповнолітніми дітьми - [PERSON] , [PERSON] вимушене переселення з окупованої території Автономної Республіки Крим відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим, а також що знищення належного нерухомого майна - приміщення насосної площею 80,00 кв.м. у парку Перемоги в м.Севастополі, відбулося внаслідок окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим. Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на [PERSON] на державу, що здійснює окупацію. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що Після окупації АР Крим, Російська Федерація відкрила підрозділи органів влади Російської Федерації на території Криму. Згідно розпорядження окупаційної влади АР Крим, належне мені нежитлове приміщення було знищене, нібито з метою реконструкції парку Перемоги. Не дивлячись на мої чисельні звернення у різні інстанції зокрема, до судових та правоохоронних органів на території АР Крим, я так і не домігся отримання хоча б відповідної компенсації за втрачене майно. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Пунктами 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом ч. ч.1, 2, 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.3. ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розмір майнової шкоди, завданої знищенням належного позивачу майна за рішенням органів окупаційної влади, яка складає - 2387100,54 гривень. При вирішенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з таких обставин. Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. \~ \~ \~ \~Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Множинний характер порушень прав та законних інтересів позивача підтверджується рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 16.04.2020р. по справі 487/9364/19 про встановлення факту, що має юридичне значення, яким встановлено, що наше з неповнолітніми дітьми - [PERSON] , [PERSON] вимушене переселення з окупованої території Автономної Республіки Крим відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим, а також що знищення належного мені нерухомого майна - приміщення насосної площею 80.00 кв.м у парку Перемоги в м.Севастополі, відбулося внаслідок окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих нам моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, вважаю достатнім розмір компенсації за заподіяну нам моральну шкоду у сумі 3658830 грн., яка на день пред`явлення позову до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом в 105 000 Євро (із розрахунку по 35000 євро на кожну особу), і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Outcome: approved