Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.04.2018 року справа №495/1626/18 позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності був задоволений. Договір купівлі-продажу №3027/Б від 23.11.2002 року квартири [ADDRESS] , загальною площею - 39,1 кв.м., житловою площею - 18,7 кв.м., допоміжною площею - 20,4 кв.м., яка в цілому складається з: 1 - коридор; 2 - туалет; 3 - житлова; 4 - кухня; 5 - лоджія, укладений в представництві Одеської товарної біржі в м.Білгород-Дністровському між [PERSON] та [PERSON] - визнано дійсним. За [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 39,1 кв.м., житловою площею - 18,7 кв.м., допоміжною площею - 20,4 кв.м., яка в цілому складається з: 1 - коридор; 2 - туалет; 3 - житлова; 4 - кухня; 5 - лоджія. 12.11.2021 року представник заявника [PERSON] - адвокат Шаркевич Я.В. звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 квітня 2018 року по цивільній справі №495/1626/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.01.2022 року [PERSON] поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 квітня 2018 року у справі №495/1626/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 квітня 2018 року по справі №495/1626/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності - задоволено. Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 квітня 2018 року по справі №495/1626/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності - скасовано, розгляд справи призначено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 14.02.2022 року о 08.55 год.. Короткий зміст та обґрунтування позову Відповідачу на підставі свідоцтва про право приватної власності на квартиру від 16.08.1992 року, видане виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів належала квартира [ADDRESS] , загальною площею - 39,1 кв.м., житловою площею - 18,7 кв.м., допоміжною площею - 20,4 кв.м., яка в цілому складається з: 1 - коридор; 2 - туалет; 3 - житлова; 4 - кухня; 5 - лоджія. 23.11.2002 року в представництві Одеської товарної біржі в м.Білгород-Дністровському між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №3027/Б, а саме: квартири [ADDRESS] , загальною площею - 39,1 кв.м., житловою площею - 18,7 кв.м., допоміжною площею - 20,4 кв.м., яка в цілому складається з: 1 - коридор; 2 - туалет; 3 - житлова; 4 - кухня; 5 - лоджія. Вказаний договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений не був, оскільки чинним законодавством не передбачено нотаріальне посвідчення договору, укладеного на товарній біржі. У жовтні 2017 року позивачем було виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 39,1 кв.м., житловою площею - 18,7 кв.м., допоміжною площею - 20,4 кв.м., яка в цілому складається з: 1 - коридор; 2 - туалет; 3 - житлова; 4 - кухня; 5 - лоджія, інвентарна справа №245, відповідно до якого позивач рахується власником зазначеної квартири. На теперішній час відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, за таких обставин, позивач вважає, що є всі підстави для визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.05.2023 року підготовче судове засідання закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач в судові засідання призначені на 14.02.2022 року о 08.55 год., 16.03.2022 року о 09.30 год., 12.04.2022 року о 09.50 год., 26.04.2022 року о 11.00 год., 23.05.2022 року о 09.05 год., 13.06.2022 року о 09.00 год., 12.07.2022 року о 09.00 год., 08.08.2022 року о 11.00 год., 25.08.2022 року о 11.15 год., 04.10.2022 року о 09.20 год., 31.10.2022 року о 10.45 год., 16.11.2022 року о 09.05 год., 12.12.2022 року о 09.20 год., 27.12.2022 року о 10.20 год., 23.01.2023 року о 09.20 год., 22.02.2023 року о 09.00 год., 06.03.2023 року о 10.05 год., 04.04.2023 року о10.45 год., 04.05.2023 року о 09.00 год. не зявився, повідомлявся, причини неявки суду не відомі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно ст.81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вислухавши представник відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повномі обсязі, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування З матеріалів справи вбачається, що 23.11.2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №3027/Б, а саме: квартири [ADDRESS] , загальною площею - 39,1 кв.м., житловою площею - 18,7 кв.м., допоміжною площею - 20,4 кв.м., яка в цілому складається з: 1 - коридор; 2 - туалет; 3 - житлова; 4 - кухня; 5 - лоджія. Договір купівлі-продажу нерухомого майна №3027/Б від 23.11.2002 року був укладений в представництві Одеської товарної біржі в м.Білгород-Дністровському, але не був нотаріально посвідчений. У жовтні 2017 року позивачем було виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 39,1 кв.м., житловою площею - 18,7 кв.м., допоміжною площею - 20,4 кв.м., яка в цілому складається з: 1 - коридор; 2 - туалет; 3 - житлова; 4 - кухня; 5 - лоджія, інвентарна справа №245, відповідно до якого позивач рахується власником зазначеної квартири. Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що при укладенні договору сторонами було досягнуто згоди за усіма істотними умовами договору, передані кошти за договором. На час укладення договору Закон України «Про товарну біржу» не передбачав обов`язкового нотаріального посвідчення, а тому і не був посвідчений. На теперішній час відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна №3027/Б від 23.11.2002 року. Договір купівлі-продажу укладено 23.11.2002 року, отже, правовідносини між сторонами регулюються нормами чинного на час укладення договору ЦК УРСР (у редакції 1963 року). Відповідно до статті 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Відповідно до частини другої статті 47 ЦК України (чинної на час виникнення спірних правовідносин), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК України (1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Однак за загальним правилом, визначеним у статтях 47, 227 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договори купівлі-продажу нерухомості підлягали нотаріальному посвідченню. Отже, положення статті 227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житла. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 640/3509/19 (провадження № 61-10287св20). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У ході судового розгляд справи судом встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна було укладено сторонами у простій письмовій формі, а оскільки предметом спірного договору купівлі-продажу було нерухоме майно, то такий договір мав бути нотаріально посвідченим. Згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України №17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини) якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно статті 47 ЦК Української РСР тягне недійсність договору. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Також суду доцільно перевіряти, чи не суперечить зміст договору вимогам закону та чи не порушує такий договір прав третіх осіб, які не є його сторонами. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16-ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що «для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди». Тобто, для визнання судом угоди дійсною необхідно не лише повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди. Про необхідіність встановлення таких обставин зазначено у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року справі № 392/833/16-ц, від 14 серпня 2019 року у справі № 475/965/16-ц. Під час розгляду справи судом не встановлено, що відповідач ухилялася від нотаріального посвідчення угоди, також матеріали справи не містять відомостей про те, чи взагалі одна зі сторін зверталися до нотаріуса для вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення вказаного договору. За частиною 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Висновок суду Отже, враховуючи те, що умови договору купівлі-продажу нерухомого майна виконані, а судом не встановлено та не підтверджено належними та допустимими доказами, що відповідач ухилялась від нотаріального посвідчення угоди чи взагалі одна зі сторін зверталися до нотаріуса для вчинення нотаріальної дії, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору дійсним в судовому порядку. З урахуванням викладеного, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed