Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги з урахування уточненої позовної заяви тим, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого у свідоцтві про народження записано [PERSON] , який є її рідним братом, і [PERSON] . Зазначає, що батьки [PERSON] регулярно ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків щодо нього, не брали участі у його вихованні, розвитку, та свідомо нехтували своїми обов`язками щодо піклування про фізичний і духовний розвиток [PERSON] , його навчанням і підготовкою до самостійного життя. [PERSON] і [PERSON] не приділяли йому батьківської турботи, фактично самоусунулися від виконання батьківських обов`язків, не надавали [PERSON] доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяли засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляли інтересу до його внутрішнього світу, не створювали умов для отримання ним освіти. З 22 серпня 2016 року до 04 жовтня 2017 [PERSON] знаходився у КЗ «Кам`янський спеціалізований будинок дитини» ДОР» на повному державному утриманні. 16 березня 2017 року [PERSON] і [PERSON] взяті під варту. 26 вересня 2017 року Виконавчим комітетом Новокодацької районної у місті Дніпрі ради прийнято рішення №438 про надання [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківського піклування. Також 26 вересня 2017 року Виконавчим комітетом Новокодацької районної у місті Дніпрі ради прийнято рішення № 439, яким, серед іншого, її призначено опікуном над [PERSON] та визначено місце проживання [PERSON] разом зі нею за адресою: [ADDRESS] , а 04 жовтня 2017 року адміністрацією КЗ «Кам`янський спеціалізований будинок дитини» ДОР» складено про передачу дитини у сім`ю опікуна, згідно з яким на підставі рішення Виконавчого комітету Новокодацької районної у місті Дніпрі ради від 26 вересня 2017 року №439 [PERSON] передано їй як його опікуну. Зазначає, що поведінка відповідачів протягом останніх років дає підстави для обґрунтованих сумнівів у їх спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов`язки, що свідчить про ризики неналежного виховання дитини, тому у цій справі наявні як фактичні, так і юридичні підстави позбавлення відповідачів батьківських прав, а тому таке позбавлення відповідає інтересам дитини, чинному законодавству України, Конвенції ООН про права дитини і судовій практиці, й ухвалюючи рішення у цій справі на перше місце суд повинен ставити якнайкращі інтереси дитини. У зв`язку з вищевикладеним вона вимушена звернутися до суду з цією позовною заявою, в якій просила позбавити [PERSON] і [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] та стягнути з [PERSON] і [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON] у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) [PERSON] і [PERSON] , але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку з кожного щомісяця, до досягнення [PERSON] повноліття. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження і призначено підготовче судове засідання. 27 лютого 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач надала суду заяву в якій просила розглядати справи без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою - «адресат відсутній за вказаною адресою», також повідомлялася шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, однак заперечень проти позову суду не представила, про причини неявки не повідомила, клопотань про відкладення чи розгляд справи без її участі не надала. Відповідач [PERSON] засуджений та відбуває покарання на час розгляду справи у Державній установі «Солонянська виправна колонія (№21)», відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про вручення йому позовної заяви з додатками, заперечень проти позову суду не представив, клопотань про відкладення чи розгляд справи без його участі не надав. Представник третьої особи надала суду заяву в якій просила розглянути цивільну справу без її участі, позовні вимоги просить задовольнити частково відповідно до висновку Органу опіки та піклування. 26 квітня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності відповідачів за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подали. При цьому, позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно копії паспорту [PERSON] в графі «сімейний стан» зазначено про те, що 01 липня 2014 року Верхівцівською м/р Верхньодніпровського району Дніпропетровської області зареєстровано шлюб [PERSON] з [PERSON] , про що вчинено запис №16 (а. с. 54). Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №1658 (а. с. 61). Також судом встановлено, що Виконавчим комітетом Новокодацької районної у місті Дніпрі ради 26 вересня 2017 року були прийняті рішення №438 та №439, якими вирішено надати малолітньому [PERSON] , [INFO] , статус дитини, позбавленої батьківського піклування, а також призначити [PERSON] опікуном над малолітнім [PERSON] , [INFO] (а. с. 58-59). Як вбачається з наявного в матеріалах справи акту про передачу дитини у сім`ю (опікуна, піклувальника, батьків-вихователів, прийомних батьків) від 04 жовтня 2017 року, адміністрацією КЗ «Кам`янський спеціалізований будинок дитини» ДОР» було передано дитину - [PERSON] опікуну - [PERSON] на підставі рішення виконкому Новокодацької районної у місті Дніпрі ради №439 від 26 вересня 2017 року (а. с. 60). Судом встановлено, що зі змісту характеристики [PERSON] , учня 2-Г класу КЗО «НВК №106» ДМР, наданої директором [PERSON] 25 серпня 2022 року, вбачається, що вихованням хлопчика займається тітка - [PERSON] , яка є опікуном дитини. Стосунки в сім`ї доброзичливі. У хлопчика є все необхідне для навчання та відпочинку. Дитина забезпечена одягом та взуттям, має свій робочий куточок (а. с. 62). Відповідно до висновку Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради №3/9-32 від 23 лютого 2023 року, комісія з питань захисту прав дитини при органі опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради вважає за доцільне в інтересах малолітнього позбавити батьківських прав [PERSON] , у відношенні малолітнього сина [PERSON] , та недоцільно в інтересах дитини позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітнього сина, [PERSON] . У висновку зазначено, що батько дитини [PERSON] відбуває покарання в Солонянській виправній колонії №21, а мати [PERSON] звільнилась з місць позбавлення волі у вересні 2022 року із заявою про повернення їй дитини на виховання до управління-служби у справах дітей не зверталася. [PERSON] повідомила, що після звільнення з місць позбавлення волі мати [PERSON] дитину не відвідувала, матеріально не допомагає, не цікавиться здоров`ям і розвитком сина. На засідання комісії з питань захисту прав дитини мати не з`явилася. Батько [PERSON] надав заяву, в якій категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав (а. с. 99-100). Також судом встановлено, що [PERSON] з 10 серпня 2018 року відбувала міру кримінального покарання у Державній установі «Кам`янська виправна колонія №34», та 11 серпня 2022 року була звільнена з установи умовно-достроково і вибула до місця свого проживання за адресою: [ADDRESS] (а. с. 87). Крім того, судом встановлено, що [PERSON] засуджений та відбуває покарання на час розгляду справи у Державній установі «Солонянська виправна колонія (№21)»(а.с.119). Згідно із ст. ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Суд зазначає, що відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Положеннями вищевказаної статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей, піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків по вихованню дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі №638/6919/16-ц). Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» у своєму рішенні від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 24 червня 2020 року у справі №344/6374/18, від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Положеннями статті 165 СК України встановлено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14-ти років. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 Постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у Принципі №6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Верховною Радою України 27.09.1991 року, та положення Декларації прав дитини регламентують, що інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу. Суд, вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод становить втручання у її право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). Частиною 8 ст. 7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Зважаючи на те, що відповідач [PERSON] , будучи матір`ю дитини, не цікавиться життям дитини, не приймає участі в його вихованні та утриманні, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, а також враховуючи, що вона не з`явилася на виклик до органу опіки і піклування на засідання щодо доцільності позбавлення батьківських прав, та у жодне судове засідання, будучи належним чином повідомленою про день і час розгляду справи, суд дійшов висновку, що [PERSON] свідомо нехтує батьківськими обов`язками та відмовляється приймати участь в житті своєї дитини. З огляду на вищенаведене, а також приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради №3/9-32 від 23 лютого 2023 року, суд дійшов висновку, що вжиття таких крайніх заходів як позбавлення батьківських прав відповідає саме інтересам дитини, оскільки забезпечить її розвиток у безпечному, спокійному і стійкому середовищі, та ґрунтується на законі і є пропорційним заходом реагування на поведінку відповідача - [PERSON] , а тому наявні, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, підстави для позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] щодо її малолітнього сина: [PERSON] , у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині є такими, що ґрунтуються на законі, внаслідок чого підлягають задоволенню. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті суд при поновленні батьківських прав перевіряє наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. В той же час, адміністрацією Новокодацького району Дніпровської міської ради складено вищезазначений висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні до малолітнього [PERSON] . Крім того, у вказаному висновку зазначено, що батько дитини [PERSON] надав заяву, в якій категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою сімейно-правової відповідальності, яка застосовується у разі, коли захистити права та інтереси дитини іншим шляхом неможливо, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні об`єктивні та безсумнівні докази свідомого нехтування відповідачем [PERSON] своїми батьківськими обов`язками щодо малолітнього сина [PERSON] , а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Відповідно до ч. ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Зокрема, статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до закону обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів, а невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 СК України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Отже, суд вважає необхідним стягнути аліменти з [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх сина - [PERSON] у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) [PERSON] і [PERSON] , але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку з кожного щомісяця, до досягнення [PERSON] повноліття з дня подання позову до суду, тобто з 08 вересня 2022 року. На підставі п. 7 ч. 1 ст. 264, ст. 430 ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення у межах сум платежів за один місяць. Частиною 3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1 984,80 грн. за дві позовні вимоги немайнового характеру, по одній до кожного з відповідачів по 992,40 грн. за позовні вимоги про позбавлення відповідачів батьківських прав. За таких обставин з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути судовий збір у розмірі 992,40 грн., враховуючи те, що судом задоволено позовну вимогу немайнового характеру щодо неї про позбавлення батьківських прав. Крім того, з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 992,40 грн. з кожного, враховуючи задоволення судом майнової вимоги про стягнення аліментів.

Outcome: partial