Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 31.01.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу, а умовами якого у строк до 30.08.2020 року продавець зобов`язалась передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (основний договір), а покупець зобов`язався прийняти і оплатити квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,7 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1038 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:0030, що знаходиться в [ADDRESS] порядку та на умовах визначених основним договором. Відповідно до п. 3 зазначеного договору, сторони домовились про те, що продавець зобов`язується збудувати на земельній ділянці, площею, 0,1038 га, кадастровий номер 3222486200:03:006:0030, що знаходиться в [ADDRESS] , багатоквартирний будинок до 30.08.20 року, в якому буде розташована квартира [ADDRESS] загальною площею 44,7 кв.м., на восьмому поверсі і буде передана покупцю по основному договору, а також сторони домовились про те, що договір купівлі-продажу має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.08.2020 року. Позивач вказує, що відповідач свої зобов`язання за попереднім договором не виконав, будинок не збудував, не ввів його в експлуатацію, та в строк до 30.08.2020 року основний договір із позивачем не уклав. Однак, позивач свої зобов`язання за укладеним договором виконав, та передав продавцю передоплату у вигляді авансу в сумі 566428,00 грн. В серпні 2020 року позивач звернувся до відповідача із вимогою про повернення коштів, яка була залишена відповідачем без належного реагування. Посилаючись на викладене, а також з огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за укладеним між сторонами попереднім договором купівлі-продажу, не повернення позивачу коштів в добровільному порядку, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Враховуючи вищевикладене просив суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 673914,38 грн., з яких 566428,00 грн. сума основного боргу, 85244,45 грн., інфляційні витрати та 22241,93 грн. 3% річних, а також судові витрати в сумі 37235,34 грн.. Ухвалою суду від 07.02.2022 року відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 22.02.2023 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позов підтримав, просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечувала, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 22.05.2019 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) було укладено та нотаріально посвідчено попередній договір купівлі-продажу, а умовами якого у строк до 30.08.2020 року продавець зобов`язалась передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу (основний договір), а покупець зобов`язався прийняти і оплатити квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,7 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1038 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:0030, що знаходиться в [ADDRESS] порядку та на умовах визначених основним договором. Відповідно до п. 3 зазначеного, договору сторони домовились про те, що продавець зобов`язується збудувати на земельній ділянці, площею, 0,1038 га, кадастровий номер 3222486200:03:006:0030, що знаходиться в [ADDRESS] житловий будинок до 30.08.2020 року, в якому буде розташована квартира [ADDRESS] , на восьмому поверсі і буде передана покупцю по основному договору. Крім того, сторони домовились про те, що основний договір купівлі-продажу має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.08.2020 року. Позивач вказує, що відповідач свої зобов`язання за попереднім договором не виконав, будинок не збудував, не ввів його в експлуатацію, та в строк до 30.08.2020 року основний договір із позивачем укладено не було, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. Поруч із цим, позивач свої зобов`язання за укладеним договором виконав, та передав продавцю передоплату у вигляді авансу в сумі 56628,00 грн., що підтверджується умовами укладеного між сторонами договору від 31.01.2020 року. В серпні 2020 року позивач звернувся до відповідача із вимогою про повернення коштів, яка була залишена відповідачем без належного реагування, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно із ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Статтею 615 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільнює винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Приписами ч. 1 ст. 570 ЦК України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Частиною 2 статті 570 ЦК України передбачено, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. У постанові Верховного Суду від 04.04.2018 р. по справі № 592/9068/17 зазначено про те, що суди попередніх інстанцій, встановивши, що основний договір в обумовлений сторонами строк укладено не було, а чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його основної частини у сторони попереднього договору у випадку не укладення основного договору і така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для повернення забезпечувального платежу. Вказаний висновок узгоджується також із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 25.09.2012 року у справі № 6-82цс13. В ході розгляду справи було встановлено, та не спростовано стороною відповідача те, що позивачем сплаченою ним сумою було забезпечено укладеного між сторонами зобов`язання про купівлю-продаж нерухомого майна, сторонами дотримана нотаріальна форма укладання договору, та відповідач ухилився від виконання своїх зобов`язань. Згідно із вимогами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своє вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Аналіз положень ст. 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, встановлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає обов`язок довести відсутність своєю вини саме на цю особу. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання, а тому саме відповідач повинен був довести суду причини не укладання ним із позивачем основного договору купівлі-продажу квартири, що стороною відповідача у встановленому законом порядку зроблено не було. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений зговором або законом. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним судом у Постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 904/312/18, аналіз приписів частини 2 статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що відповідальність боржника за порушення виконання грошового зобов`язання у вигляді нарахування кредитором на суму грошового боргу індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми настає у разі невиконання або несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання перед кредитором. Верховний Суд у Постанові від 30 січня 2019 року у справі № 922/175/18 вказав: формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Враховуючи, що відповідачем не було виконано грошове зобов`язання перед позивачем, наявні підстави для нарахування на суму основного боргу та стягнення із відповідача 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат. Відповідно до долученого до позовної заяви розрахунку 3 % річних від простроченої суми, складає 22241,93 грн. Відповідно до долученого до позовної заяви розрахунку інфляційні втрати від простроченої суми складають 85244,45 грн. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач свої зобов`язання за попереднім договором купівлі-продажу від 31.01.2020 року належним чином не виконав, основний договір купівлі-продажу квартири не було нотаріально посвідчено до 30.08.2020 року, та доказів протилежного матеріали справи не містять, а відтак наявні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача грошових кошти в сумі 673914,38 грн., з яких 566428,00 грн. сума основного боргу, 85244,45 грн., інфляційні витрати та 22241,93 грн. 3% річних, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 7235,34 грн. З приводу витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Велика палата у постанові від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц сказала, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.). Саме наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постановах ВП ВС від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та Касаційного адміністративного суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19. Представник позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу подав до суду копію договору про надання правової допомоги від 17.01.2022 року, однак, в матеріалах справи відсутні докази, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.). Враховуючи викладене, а також те, що позивачем та його представником не надано до суду доказів оплати витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в цій частині. На підставі викладеного, та

Outcome: approved