Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

Позивач 16.02.2023 звернувся до суду з позовом до [PERSON] і просить: визначити місце проживання малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , уродженцем с. Стопилка Корюківського району Чернігівської області. Позов мотивований тим, що з відповідачем спільне життя не склалось. Сторони сімейних стосунків не підтримують, спільне господарство не ведуть їх шлюб розірвано. Від шлюбу з відповідачем є дві дитини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] проживає разом із позивачем та перебуває на його утриманні. Після початку військової агресії відповідач з дочкою виїхали за межі України. Позивач вказує на те, що він проживає разом із сином у власному будинку, умови проживання добрі, будинок опалюється твердопаливним котлом, є центральне водопостачання, санітарний стан задовільний, є необхідні меблі та побутова техніка, малолітня дитина має окрему кімнату для проживання та забезпечена всім необхідним, що підтверджується актом обстеження умов проживання, складений спеціалістами Корюківської міської ради. Позивач вказує на те, що має офіційне місце роботи, стабільну заробітну плату та може створити умови для розвитку та виховання його малолітнього сина. При цьому відповідач зазначає, що згоди, щодо місця проживання дитини вони з дружиною не дійшли, дружина всеь час лякає, що приїде і забере сина до себе. З огляду на зазначене, позивач просить задовольнити його позовні вимоги. Ухвалою суду від 28 лютого 2023 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до слухання у відкритому судовому засіданні. Цією ухвалою учасникам справи визначено строк для подачі заяв по суті справи. Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не надала. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Представник третьої особи, органу опіки та піклування в особі Корюківської міської ради, в судове засідання не з`явився, про час слухання справи повідомлений належним чином, за таких обставин суд вважає за можливе розглянути справі за відсутності представника третьої особи. Відповідач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність, зазначила, що визнає позов. Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд зауважує, що суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку підлягають встановленню. В даному випадку, подана відповідачем заява про визнання позову не може бути прийнята судом, оскільки відповідач визнає безпідставний позов. Прийняття судом заяви про визнання позову, в даному випадку, може мати наслідком порушення прав, свободи чи інтереси інших осіб, тому судом не вбачається визначених законом підстав для прийняття заяви відповідача про визнання позову. Заслухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши додані до позовної заяви документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Стопилка, Корюківського району, Чернігівської області, проживає та зареєстрований у [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України [NUMBER] виданим 16 лютого 2000 року Корюківським РВ УМВС України в Чернігівській області. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який був зареєстрований 07 жовтня 2000 року у Білослобідській сільській раді Корюківського району Чернігівської області, актовий запис за №04. Від спільного подружнього життя з відповідачем сторони мають двох дітей, доньку [PERSON] , [INFO] , яка досягла повноліття, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] виданим 07 липня 2017 року Корюківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] виданим 10 липня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Корюківського районного управління юстиції. Сім`я позивача проживала в житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за цією адресою всі були зареєстровані. Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2009 року (справа №2-495/2009 р.) шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Як зазначає, позивач, дружина проживає за межами України та телефонує і погрожує забрати у нього малолітню дитину і вивезти в іншу державу. Як свідчить акт обстеження умов проживання, складений працівниками Корюківської міської ради 01.02.2023 умови проживання добрі, будинок опалюється твердопаливним котлом, підведено центральне водопостачання, санітарний стан задовільний, є необхідні меблі та техніка. Стосунки в сім`ї доброзичливі, дитина в подальшому бажає проживати разом з батьком. Корюківська міська рада, як орган опіки та піклування, на вимогу суду надала висновок про можливість постійного проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] , [INFO] . Під час судового розгляду було опитано малолітнього [PERSON] , [INFO] , який зазначив, що бажає проживати разом із батьком та їхати з мамою в чужу країну не має наміру. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч. 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За частинами 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Сторонами по справі не заперечувалося, що дитина [PERSON] постійно проживає разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що також підтвердив у судовому засіданні позивач. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Отже, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживає і від якого мати дитини не вимагала і не вимагає зміни її місця проживання, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом у межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з нею, не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надала, натомість надіслала на адресу суду заяву в якій вказала, що визнає заявлену вимогу позивача про визначення місця проживання їхньої дочки разом з батьком. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України). За змістом ч.6 ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Щодо висновку Корюківської міської ради, як органу опіки та піклування про можливість постійного проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] , то суд зазначає, що такий не містить переконливих мотивів, які послужили наведеним висновкам, складений без належного з`ясування всіх обставин, які мають значення саме при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, а стосується лише побутових умов проживання дитини, тому суд з таким висновком не погоджується. Із встановлених в судовому засіданні обставин, вбачається, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, такий був відсутній і на час звернення до суду з даним позовом. Матеріали справи не містять доказів створення перешкод відповідачем у проживанні дитини із батьком, що слідує, як із поданої нею заяви, так і з пояснень позивача, доказів протилежного сторонами не надано. Зазначене на думку суду свідчить про те, що ані права позивача, ані права дитини не порушені, а тому і судовому захисту не підлягають. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed