Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

Представником позивача - адвокатом Новіковим О.М., подано дану позовну заяву в якій позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві особистої приватної власності належить будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . У вищевказаному будинку зокрема зареєстрований [PERSON] , який є колишнім зятем позивача, проте близько дванадцяти років в будинку не проживає, участі в його утриманні та сплаті комунальних послуг не бере. Місце проживання [PERSON] позивачу невідоме. Позивач планує оформити житлову субсидію на оплату комунальних послуг, умовою надання якої є представлення доходів всіх зареєстрованих в будинку членів сім`ї, що [PERSON] відносно відповідача зробити не може, що порушує її право як власника житлового будинку та створює перешкоди у користуванні та можливості розпоряджатись належним їй майном на власний розсуд. В зв`язку із зазначеним вона змушена звернутись з даною позовною заявою до суду. Позивач та її представник - адвокат Новіков О.М. в судове засідання не з`явились, останній подав заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглядати за його відсутності та відсутності позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у розумінні положень п.2 ч.7, п.п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України. Про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов, зустрічний позов, будь-які клопотання, заяви чи докази, від нього не надходили. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку позивачу - [PERSON] на праві приватної власності належить будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). З довідки виданої квартальним комітетом №6 по м.Знам`янка від 14 лютого 2023 року, копії витягу з будинкової книги та актів складених головою квартального комітету №6 по м.Знам`янка вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: власниця - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який фактично за вищевказаною адресою не проживає з 2010 року (а.с.10;11;12;29). В своїх письмових поясненнях [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо вказали, що дійсно колишній чоловік [PERSON] (донька позивача) - [PERSON] по [ADDRESS] не проживає з 2010 року та не має до сім`ї позивача ніякого відношення (а.с.13;16). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 380 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні положень ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні будинком, або що з цього питання вони звертався до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідач відсутні за місцем реєстрації з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право на користування належним позивачу на праві приватної власності будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , внаслідок його відсутності у ньому, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на корить позивача підлягає стягнення, сплачений ним за подання даного позову до суду судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved