Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-26 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням збільшення вимог просив стягнути з відповідача суму втрат від інфляції та 3-х процентів річних в розмірі 12 223,07 грн. Позов обґрунтований тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29.03.2018 р. з відповідача на користь позивача стягнуто суму відшкодування в порядку регресу 28009,23 грн. та судовий збір 1600,00 грн. Виконавчий лист було пред`явлено до примусового виконання. Залишок боргу складає 21505,72 грн. Оскільки борг не сплачено, позивач нарахував відповідачу на підставі ст. 625 ЦК України суму втрат від інфляції та трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання з 04.09.2019 р. по 03.11.2022 р. в загальному розмірі 11188,38 грн. Ухвалою суду від 25.11.2022 р. відкрите спрощене позовне провадження, призначено судове засідання на 12.01.2023 р. 12.01.2023 р. розгляд справи відкладено за клопотанням представника відповідача, на 14.02.2023 р. 27.01.2023 р. надійшов відзив на позов, у якому відповідач позов не визнав, зазначив, що йому не було відомо про наявність заборгованості перед позивачем. Так, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29.03.2018 р. ухвалено в заочному порядку, тобто без присутності відповідача. Рішення суду та жодні документи з виконавчої служби відповідач не отримував. Із претензією до відповідача позивач також не звертався. Надані позивачем документи про часткову сплату боргу вважає неналежними доказами. Тому, стверджує, що відсутній склад порушення зобов`язання, а тому відсутні і підстави для нарахування ст. 625 ЦК України. 30.01.2023 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, просив стягнути втрати від інфляції та три проценти річних в сумі 12223,07 грн. за період з 04.09.2019 р. до 14.02.2023 р. 30.01.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вважає позов обґрунтованим. Зокрема вказує, що відповідач не міг не знати про борг, оскільки з нього ще у 2019 році було частково стягнено суму боргу. Також, відповідач достеменно знав, що є винуватим у ДТП, але самостійно шкоду потерпілим не відшкодував. В судовому засіданні 14.02.2023 р. суд вислухав пояснення представника відповідача, який наполягав на позиції, викладеній у відзиві. Ухвалою суду від 14.02.2023 р. оголошено перерву, витребувано у позивача докази часткової сплати боргу відповідачем. 15.03.2023 р. до суду надійшла заява від позивача про уточнення позовних вимог, у якій він зазначив, що суму частково стягнутого з відповідача боргу було пораховано помилково. Так, відповідно до платіжних доручень та інших документів, 15.04.2019 р. було відкрито виконавче провадження, 17.07.2019 р. з відповідача було стягнуто суму 1600,00 грн., і виконавче провадження закрито. 02.09.2019 р. було стягнено суму 547,58 грн. Тому, борг відповідача складає 27 461,65 грн., а отже позивач перерахував заявлені суми втрат від інфляції і трьох процентів річних в сторону збільшення - 16479,82 грн. Судове засідання 28.03.2023 р. відкладено за клопотанням сторін. В судовому засіданні 27.04.2023 р., суд ухвалив залишити без розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог від 15.03.2023 р., оскільки вона в порушення п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України подана вже після початку розгляду справи по суті, та зазначив, що суд розглядає справу у межах раніше заявлених позовних вимог. В судовому засіданні сторони підтримали раніше викладені позиції у заявах по суті. Дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, аргументи учасників справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи із такого. Встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29.03.2018 р. у справі №756/15543/17 стягнуто на користь МТСБУ з [PERSON] суму відшкодування шкоди в порядку регресу 28009,23 грн. та судовий збір в сумі 1600, 00 грн. Рішення набрало законної сили 29.04.2018 р. Відомості про отримання відповідачем вказаного рішення, відсутні. 18.06.2018 року позивачу видані виконавчі листи для примусового виконання вказаного рішення суду. Постановами від 15.04.2019 р. державним виконавцем Оболонського районного ВДВС м. Києва відкриті виконавчі провадження № [NUMBER] та № [NUMBER] з примусового виконання рішення суду. Відповідно до наданих платіжних доручень, 17.07.2019 р. з відповідача було стягнено в порядку виконання суму 1600,00 грн., 02.09.2019 р. - 547,58 грн. 29.07.2019 р. державним виконавцем прийнято постанову про закриття виконавчого провадження № [NUMBER] на суму 1600,00 грн. у зв`язку з фактичним виконанням. Згідно із наданим розрахунком, за період з 04.09.2019 р. по 14.02.2023 р. на суму боргу 21505,72 грн. позивач нарахував відповідачу 9992,71 грн. - втрати від інфляції, 2230,36 грн. - три проценти річних, а всього 12223,07 грн. Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права. Згідно зі ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином-ст.599 ЦК України. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оцінка доказів і мотиви суду. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У цій справі грошове зобов`язання є деліктним, підтверджено рішенням суду, і не становить виняток зі статті 625 ЦК України. У пунктах 104, 105 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 р. у справі № 910/4518/16 зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Також Велика Палата Верховного Суду нагадала, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. У пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 р. у справі № 918/631/19 роз`яснено: «Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19)». Суд зазначає, що основним аргументом відповідача у цій справі є необізнаність про наявність боргу, а отже відсутність вини у невиконання грошового зобов`язання. Інші доводи відповідачем не наводились. Надаючи оцінку таким аргументам, суд наголошує, що умовою для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та втрат від інфляції є: наявність невиконаного грошового зобов`язання; допущення прострочення його виконання боржником. Як роз`яснено у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 р. у справі № 918/631/19, наявність вини боржника не вимагається для застосування нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. У цій справі доведено як наявність грошового зобов`язання боржника, яке визначено рішенням суду, так і прострочення його виконання, тобто невиконання обов`язкового рішення протягом тривалого часу, а тому наявні підстави для нарахування втрат від інфляції та трьох процентів річних, як міри захисту кредитора від знецінення суми боргу. Доказів на спростування заявлених сум, відповідачем не надано. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача 2 481,00 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved