Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивачка є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зі згоди позивачки у 2006 році зареєструвався за вищевказаною адресою, оскільки уклав шлюб з її онукою [PERSON] . 27.02.2020 року шлюб між останніми було розірвано. Позивачка вказує, що відповідач виїхав з будинку з усіма своїми особистими речами 04 січня 2021 року. З того часу останній не дзвонив, не надсилав листів і не подавав жодної звістки про себе. Позивачка зазначає, що відповідач не повідомив їй причин, чому він залишив вищевказане житло. Окрім того, відповідач нікому з мешканців будинку не дав зрозуміти, що дане житло являє для нього інтерес і що він планує до нього повертатись. Самостійно зняти відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою позивачка не може, оскільки їй невідоме фактичне місце його проживання, з останнім немає телефонного або поштового зв`язку. У зв`язку з вищенаведеним, оскільки реєстрація відповідача по місцю проживання позивачки створює їй незручності через сплату за нього додаткових комунальних послуг, остання просить позов задовольнити. Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 13 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в поряду спрощеного позовного провадження. Позивачка в судове засідання не з`явилась, у письмовій заяві просила розгляд справи проводити без її участі, позов задовольнити. Щодо проведення заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач в судове засідання 10.05.2023 не з`явився, відзиву на позов не подав, хоча ухвала разом із матеріалами позовної заяви та судовою повісткою вчасно та з додержанням вимог процесуального закону направлялись за місцем його реєстрації (проживання), однак поштова кореспонденція повернулася на адресу суду з відміткою уповноваженої особи «Укрпошти» «адресат відсутній за вказаною адресою». В порядку ст.128 ЦПК України відповідач також викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. За таких обставин суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Відповідно до п.1 ч.3 ст.223\~ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За згодою позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дана обставина стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №197012065 від 21.01.2020 (а.с.10). До складу сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні осіб позивачки входять, зокрема, внучка [PERSON] , чоловік внучки [PERSON] , що підтверджується довідкою старости виконавчого комітету Горохівської міської ради від 24.02.2023 за №121 (а.с.18). Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 27 лютого 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.7,9). Відповідач [PERSON] зареєстрований у належному позивачці житловому будинку, що стверджується довідкою Журавниківського старостинського округу Горохівської міської ради Луцького району Волинської області від 24.02.2023 №122 (а.с.19). Реєстрація відповідача у спірному будинку підтверджується листом відділу «Центр надання адміністративних послуг» Горохівської міської ради Луцького району Волинської області від 09.03.2023 №116/10-13/2-23, який надійшов 13.03.2023 на запит суду (а.с.24). Відповідно до актів старости виконавчого комітету Горохівської міської ради від 24.02.2022 за №176, 26.07.2022 за №338, 08.02.2023 за №92, [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає з 04 січня 2021 року, його постійне місце проживання невідоме (а.с.14-16). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин 1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має\~право\~вчиняти\~щодо свого\~майна\~будь-які\~дії,\~які\~не\~суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 Житлового кодексу Української РСР\~ закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК Української РСР\~до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивачки права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16\~ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 502/922/18 (провадження №61-1913св20). Судом встановлено, що позивачка є власником вищевказаного житлового будинку. Відповідач, який зареєстрований у належному позивачці житловому будинку, в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР не є членом сім`ї власника (позивачки) житлового будинку, спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, оскільки за вищевказаною адресою тривай час не проживає, участі в утриманні житла та сплаті комунальних послуг не приймає. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що у зв`язку з реєстрацією відповідача у вказаному житловому будинку у позивачки виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, що свідчить про перешкоди у користуванні таким житлом. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що між відповідачем і власником будинку наявна домовленість про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. За таких обставин, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком. На підставі п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути понесені останньою судові витрати у справі в розмірі 1073,60 гривень судового збору.

Outcome: approved