Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

У липні 2022 року до суду звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення коштів на утримання малолітніх дітей. Позивач в обґрунтування позову зазначала, що 02 вересня 2006 року між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис за № 9088. Від даного шлюбу вони мають дочку [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] . Позивач вказала, що з грудня 2021 року сімейне життя між ними погіршилося через несумісність характеру та відсутність спільних поглядів на життя, відсутність взаєморозуміння, що призвело до втрати почуттів любові та поваги і припинення шлюбних відносин. Постійні конфлікти спричинили неприязні взаємовідносини, між ними виникають сварки, свідками яких є доньки, що впливає на їх психічний стан та додає їм душевних страждань. Шлюбі між ними існує формально, спільно як подружжя не проживають із грудня 2021 року. Вважає, що за таких обставин подальше спільне сімейне життя з відповідачем та збереження сім`ї неможливе. На даний час позивач разом із дітьми проживають у м. Кременчуці, як внутрішньо переміщені особи, діти знаходяться на її повному утриманні та забезпеченні, відповідач у добровільному порядку грошові кошти на утримання доньок їй не надає. Вказала, що він неофіційно працює та має постійний дохід у розмірі від 40 000 до 60 000 грн. на місяць, який витрачає виключно на себе. Майновий спір між ними відсутній. Просила розірвати шлюбу з відповідачем, після розірвання шлюбу залишити із прізвище « [PERSON] ». Стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі по 5000 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дітьми повноліття, а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн. та витрати про правничу допомогу у розмірі 17 025 грн. Ухвалою судді від 05 серпня 2022 року позовна заява була направлена за підсудністю за ч. 1 ст. 27 ЦПК України за зареєстрованим місцем проживання відповідача для розгляду по суті до Крюківського районного суду м. Кременчука (а.с. 55). Ухвалою судді Крюківського районного суду м. Кременчука Хіневич В.І. позовну заяву було повернуто до Автозаводського районного суду м. Кременчука (а.с. 60). Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 12 вересня 2022 року позовна заява була передана головуючому судді Нестеренку С.Г. для продовження розгляду (а.с. 63). Ухвалою суду від 14 вересня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 64). 04 жовтня 2022 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач висловив свою незгоду щодо причин розірвання шлюбних відносин та нібито нехтування ним сімейними цінностями, а також тверджень позивача про перебування дітей на її утриманні та забезпеченні. Вказав, що після початку війни забрав дружину, дітей та тещу до м. Кременчука, де забезпечив їх житлом, постійно купляє продукти харчування, необхідні речі та предмети побуту. Незважаючи на втручання тещі в їх життя та труднощі, що виникли у їх відносинах, вважає за можливе збереження сім`ї та надання їм строку на примирення. Щодо позовних вимог про стягнення з нього аліментів на утримання дочок, висловив свою незгоду з позицією позивача про перебування дітей виключно на її утриманні, вказавши, що на даний час позивач отримує лише допомогу від держави як внутрішньо переміщена особа, натомість дітей забезпечує він всім необхідним. Вважає розмір аліментів по 5 000 грн. на кожну дитину таким, що є завищеним позивачем та необґрунтованим, також необґрунтованим є визначення позивачем розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Заперечив факт його роботи неофіційно та дохід від 40 000 до 60 000 грн., які вказала позивач. Повідомив, що на даний час місця роботи не має і знаходиться в активному пошуку роботи. Щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу у 17 025 грн. вказав на завищення такого розміру, його не співмірності з огляду на витрачений адвокатом час на підготовку такої заяви, її складності, кваліфікації адвоката та кількості сторінок позовної заяви. Вважає заявлений розмір необґрунтованим, завищеним в багато разів, що не відповідає складності справи. Просив відмовити у задоволенні позову про розірвання шлюбу та стягненні аліментів у твердій грошовій сумі. 08 грудня 2022 року до суду від відповідача [PERSON] , зі підписом його представника [PERSON] , надійшло клопотання про витребування доказів (а.с. 91-92). 20 грудня 2022 року до суду від представника позивача [PERSON] - Статівка О.Є. надійшла відповідь на відзив (а.с. 102-118). Вказав, що сторони не проживають разом більше 12 місяців, тому збереження сім`ї неможливе. Щодо забезпечення дітей продуктами та предметами побуту, то відповідач це робить не постійно та не систематично. Грошових коштів на утримання дітей відповідач взагалі не надає, внаслідок чого діти перебувають на утриманні матері. Щодо незгоди відповідача з позовом про розірвання шлюбу, представник позивача вказав, що ніхто не може примушувати до спільного проживання дружину, якщо вона цього не хоче. Рішення про розірвання шлюбу для позивача є виваженим і на позові вона наполягає, проти надання їм строку на примирення. Вказав, що жодної дії щодо примирення, з часу знаходження позову у суді, відповідач не вчинив. Щодо стягнення аліментів, то позивач наполягає на їх визначенні у твердій грошовій сумі та саме у заявленому розмірі по 5 000 грн. на кожну дитину щомісячно, адже відповідач є працездатним, не позбавленим можливості працювати, не має інших дітей на утриманні. Щодо витрат на правову допомогу вважає завлений розмір у 17 025 грн. обґрунтованим, пропорційним до витраченому часу. Вказав, що суд позбавлений можливості зменшити суму витрат на професійну допомогу з власної ініціативи, у разі задоволення позову, оскільки про таке стороною відповідача не заявлялося. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 16 січня 2023 року витребувано докази від Державної прикордонної служби України (а.с. 128). 07 лютого 2023 року до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у справі до 1000 грн. (а.с. 142-146). Ухвалою суду від 08 лютого 2023 року, за клопотанням представників відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] витребувано докази від УСЗН Автозаводського району ДСЗН Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (а.с. 149). 23 лютого 2023 року до суду від представника позивача [PERSON] - Статівка О.Є. надійшла заява про долучення до матеріалів справи письмових доказів (а.с. 164-167). У судове засідання позивач [PERSON] та її представник Статівка О.Є. не прибули. 23 лютого 2023 року та 11 квітня 2023 року до суду надійшли клопотання за підписом Статівки О.Є. про розгляд справи у відсутності позивача [PERSON] та її представника Статівки О.Є . Вказав, що позовні вимоги підтримують, просять задовольнити їх у повному обсязі (а.с. 160-163, 199 - 202). Відповідач [PERSON] та його представники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не прибули. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] просили справу розглянути за їх відсутності, посилаючись на обставини та підстави викладені у відзиві на позовну заяву та у заяві відповідача, яка надійшла до суду 23 березня 2023 року. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. 02 вересня 2006 року позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції, м. Харків, актовий запис за № 988, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 02 вересня 2006 року (а.с. 27). Від даного шлюбу сторони у справі мають двох малолітніх дітей: дочку [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] , що постає зі свідоцтв про народження дітей, серії [NUMBER] від 02.03.2011 року та серії [NUMBER] від 19.03.2019 року (а.с. 33-34). Фактичні шлюбні відносити та ведення спільного господарства сторони припинили у грудні 2021 року із цього часу проживають окремо. Причиною розпаду сім`ї є відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини, сімейні обов`язки та виховання дітей, внаслідок чого спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим. Як вбачається із матеріалів справи, з початком повномасштабного вторгнення окупаційних військ іноземної держави - агресора до України, з лютого 2022 року позивач разом із дітьми переїхала на проживання з м. Харкова до м. Кременчука. З 12 квітня 2022 року по 24 січня 2023 року позивач разом із малолітніми дітьми перебували на обліку в Управлінні соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області як внутрішньо переміщені особи. Відповідно до заяви позивача (а.с. 158-159) на даний час позивач [PERSON] разом із дітьми повернулися до м. Харкова до свого зареєстрованого місця проживання, де і проживають станом на час розгляду справи. Відповідач [PERSON] залишився проживати у м. Кременчуці. Згідно частини 1 статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення закріплено в ст. 24 Сімейного Кодексу України. За визначенням частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частини другої статті 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як зазначалося згідно зі статтею 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя /стаття 110 СК України/. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що між сторонами склалися такі відносини, що виключають можливість спільного проживання. Примирення між подружжям та збереження сім`ї - неможливе. Позивач категорично наполягала на розірванні шлюбу. Відповідач погодився на розірвання шлюбу, зазначивши про наявність згоди на розірвання шлюбу та відсутність клопотання про надання строку для примирення, про що було зазначено у заяві, яка надійшла до суду 23 березня 2023 року (а.с. 187). За таких обставин суд дійшов висновку, що сім`я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам як позивача, так і відповідача. Сторони не заявили про наявність між ними спору щодо визначення місця проживання дітей та спору стосовно спільного сумісного майна набутого за час шлюбу. Вказані та наведені обставини сторонами у справі та їх представниками не заперечувалися. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених частиною 2 статті 110 СК України, суд вважає за необхідне позов в частині вимоги про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки зазначені вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Відповідно до статті 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач у позовній заяві заявила про своє бажання залишити прізвище « [PERSON] » після розірвання шлюбу. Частиною другою статті 114 Сімейного Кодексу України встановлено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з частиною третьою статті 115 Сімейного Кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей суд виходить із наступного. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Частиною першою ст. 141 СК України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Частинами 1, 3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У ч.1 ст. 182 СК України визначено, що суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 цього Кодексу розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. У ч. 5 ст. 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. У ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України встановлено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Зазначене кореспондується із нормами статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», згідно із якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Таким чином, нормами сімейного законодавства України презюмується рівність обов`язків обох батьків з утримання дитини до досягнення повноліття, при цьому способи виконання батьками такого обов`язку можуть визначатись як за домовленістю, так і судом за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина. Тобто, законодавцем право на отримання аліментів пов`язано саме із проживанням дитини з одним із батьків, а також фактом прийняття участі в утриманні дитини. Суд також зазначає, що у принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: «...дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». У частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «...Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Отже, при розгляді спору пов`язаного з призначенням та стягненням аліментів необхідно також враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - XII, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - XII, визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ, де предметом спору є питання щодо виховання дитини, прийняття участі у такому, щодо місця проживання дитини, сплати аліментів, тощо суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також, при розгляді справ стосовно дітей пов`язаних з їх вихованням та утриманням, забезпеченням їх розвитку необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображено і в українському законодавстві. Зміст глави 15 Сімейного Кодексу України, вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 року встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року N 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091 / 13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Судом встановлено та враховано, що позивач [PERSON] є матір`ю, а відповідач [PERSON] є батьком малолітніх дітей - дочки [PERSON] , [INFO] та дочки [PERSON] , [INFO] , а відтак на них відповідно як матір, так і батька, покладений обов`язок утримувати дітей до їх повноліття. Сторони у зв`язку з припиненням фактичних шлюбних відносин з грудня 2021 року проживають окремо. Позивач разом із малолітніми дітьми проживала тимчасово у м. Кременчук Полтавської області та з 12.04.2022 року по 24.01.2023 року перебували на обліку в управлінні соціального захисту населення Автозаводського району Департаменту соціального захисту населення Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області як внутрішньо переміщені особи. Остаточно позивач разом із дітьми повернулася до м. Харкова на постійне місце проживання. Отже фактично діти проживають разом з позивачем, знаходяться на утриманні матері, і відповідачем даний факт не заперечується. Як вбачається із матеріалів справи, з 01.03.2022 року по 30.06.2022 року позивач отримувала виплату на себе та дітей у розмірі 8000 грн. щомісячно як внутрішньо переміщені особи (а.с.155-156). Відповідно до довідок про доходи за № 6 від 15.02.2023 року та № 7 від 15.02.2023 року, [PERSON] із січня 2022 року по травень 2022 року включно, у листопаді 2022 року, а також у січні 2023 року отримувала дохід, працюючи лікарем-невропатологом у КНП «Міська поліклініка № 6» Харківської міської ради (а.с. 169-170). Розмір нарахованої заробітної плати позивачу за період з січня 2022 року по 31 грудня 2022 року склав - 97 137,54 грн., у січні 2023 року позивачу було нараховано - 16 388,20 грн. доходу. Відповідач [PERSON] не підтвердив належними доказами розміру свого доходу, вказавши, що не працює на даний час і знаходиться в активному пошуку роботи. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ч. 2 ст. 18 СК України встановлено, що суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Однією із основоположних засад цивільного судочинства є його диспозитивність, яка, зокрема, полягає у розгляді судом справ виключно за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог та на підставі поданих доказів. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Пленум Верховного Суду України у Постанові від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Суд констатує, що відповідач є працездатним, не має ознак інвалідності, не має на утриманні інших осіб, у тому числі малолітніх та/або неповнолітніх дітей, не має будь-яких аліментних зобов`язань стосовно інших осіб, а звідси є таким, що може надавати матеріальну допомогу позивачу на утримання дітей, враховуючи і той факт, що відповідач та його представники доказів неможливості надання такої допомоги до суду не надали. Як стверджувала позивач у позовній заяві, відповідач працює неофіційно і має постійний дохід у розмірі від 40 000 до 60 000 грн. на місяць, тому вважала за необхідне стягнути з нього аліменти на утримання двох дітей у розмірі по 5 000 грн. на кожну дитину, щомісячно, і до повноліття дітей. Однак, такі доводи позивача не заслуговують на увагу, оскільки позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів щодо обґрунтування таких доводів та посилань, зокрема, що відповідач має неофіційний дохід, який дозволяє йому сплачувати аліменти в заявленому розмірі щомісячно і до досягнення дітьми повноліття. Одночасно суд враховує доводи відповідача, котрий посилався на те, що тимчасово не працює і заперечував щодо стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі. Оскільки сторони є батьками малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , то вони в рівній мірі несуть обов`язки щодо їх виховання та утримання і таке утримання не може бути повністю покладені виключно на відповідача чи позивача. Суд констатує, що відповідач не подав до суду належні і допустимі докази щодо звільнення його від сплати аліментів, і враховує ту обставину, що відповідач фактично погодився сплачувати аліменти. Одночасно, суд зазначає та звертає увагу сторін у справі щодо того, що позивач не надала належні і допустимі докази на підтвердження позову щодо вимоги про стягнення коштів на утримання дітей саме у твердій грошовій сумі, і зокрема в частині запропонованого розміру аліментів у твердій грошовій сумі у 10 тис. грн. та необхідності їх стягнення, наявності та понесення реальних фактичних витрат на дітей у вказаному розмірі щомісячно. При цьому суд вважає, що позивач має наміри поліпшити свій майновий стан за рахунок аліментів у твердій грошовій сумі у 10 тис. грн. Доводи позивача щодо того, що утримання дітей потребує додаткових витрат, суд оцінює критично та вважає, що відповідні обставини та факти є підставами для поставлення вимоги щодо стягнення додаткових витрат на утримання дитини («додаткових аліментів») у відповідних випадках у порядку визначеного ст. 185 СК України. Крім того, суд також враховує ту обставину, що позивач не позбавлена права та можливості звернення до суду з позовом до відповідача про стягнення додаткових витрат на дітей, що викликані особливими обставинами, зокрема розвитком здібностей дитини («додаткові аліменти»), у тому числі в області мистецтва, спорту, тощо, за домовленістю між батьками дитини або у разі наявності спору між останніми у розмірах та у порядку визначеного ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ч. 1 ст. 185 СК України. За наведених і встановлених обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача коштів на утримання на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 липня 2022 року і до досягнення дітьми повноліття. При цьому суд при визначенні такого розміру аліментів та прожиткового мінімуму врахував, що такі розміри є достатніми для забезпечення інтересів дітей, їх майнового забезпечення, враховуючи принцип рівності батьків в утриманні дітей. Так згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено з 1 січня 2022 року прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 грн., з 1 липня - 2201 грн., з 1 грудня - 2272 грн; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 грн., з 1 липня - 2744 грн., з 1 грудня - 2833 грн., а згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років - 2272 грн., дітей віком від 6 до 18 років - 2833 грн. Таким чином 50% прожиткового мінімуму для кожної із дочок сторін становитиме відповідно від 1100,50 грн. (2201 грн. : 2) до 1136 грн. (2272 грн. : 2) для дитини до 6-ти років, та від 1372 грн. (2744 грн. : 2) до 1416,50 грн. (2833 грн. : 2) для дитини від 6-ти до 18-ти років. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд звертає увагу на наступне. Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Щодо понесених позивачем витрат на професійну (правничу) допомогу у розмірі 17 025 грн. суд зазначає наступне. Позивачем в обґрунтування вимог про стягнення з відповідача на її користь витрат на правничу допомогу, було надано суду копію договору про надання правової допомоги № 21/02-22-1 від 21.02.2022 року (а.с. 39-41), Акт прийому-передачі наданої правової допомоги (адвокатських послуг) від 08.07.2022 року (а.с. 42). За змістом пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За правилом частини 3 вказаної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини 5 цієї статті у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті, суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Визначаючи суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року в справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року в справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року в справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до п. 4.1. Договору про надання правової допомоги № 21/02-22-1 від 21.02.2022 року, сторони домовилися, що на надання правничої допомоги адвокатом буде затрачено не менше 40 годин, у зв`язку з чим за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар в фіксованому розмірі у сумі 17 025 грн. (а.с. 40) Згідно з Актом прийому-передачі наданої правової допомоги від 08 липня 2022 року, правова допомога була надана на 17 025 грн., але вже за 15 годин роботи адвоката (а.с. 17). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги до 1000 грн. (а.с. 142-146). В обґрунтування клопотання представником відповідача вказано на завищення витраченого часу адвокатом Статівкою О.Є. для надання правничої допомоги у даній справі. Так на підготовку позовної заяви про розірвання шлюбу та стягнення аліментів адвокатом Статівкою О.Є. витрачено 6 годин. До цього було витрачено 1 год. часу для визначення Законів, які підлягали застосуванню до даних правовідносин та ще по 1 год. для вивчення судової практики та вивчення наданих позивачем документів. Крім цього, позовна заява, яка складалася 6 год. 23.02.2022 року, потребувала закінчення та роздруківки 08.07.2022 року тривалістю у 2 год. Загалом на все це представником позивача було витрачено 12 год. часу. Окремим пунктом наданих послуг є прибуття представника до суду та його участь у судових засіданнях тривалістю у 3 год., враховуючи, що жодного разу як позивач, так і представник позивача до суду так і не прибули. Представник відповідача заявив про надмірне завищення розміру витрат на оплату правничої допомоги. Зважаючи на те, що позов підлягає частковому задоволенню, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат за надання правової допомоги. Водночас, на переконання суду, сума, заявлена до стягнення витрат на правничу допомогу, є не співмірною із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, у зв`язку з чим суд частково погоджується з доводами представника відповідача Галінкіна В.Ф., наведеними у клопотанні про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. З огляду на предмет та підстави позову, суд вважає надмірними та завищеними витрати по часу на юридичні консультації, обговорення проблемних питань (1 год.) загальною вартістю 1135 грн., визначення Законів та інших нормативно-правових актів, які підлягали застосуванню (1 год) загальною вартістю 1135 грн., підготовку позовної заяви (6 год.) вартістю 6810 грн., закінчення складання позовної заяви, її роздруківка (2 год.) вартістю 2270 грн. Так, судова практика зі спірного питання (розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей) є давно сформованою та її застосування не потребує додаткового та надмірного інтелектуального навантаження, сама позовна заява є типовою та нескладною для даного виду цивільно-правових відносин та не потребує витрачання часу в аж 8 годин (6 годин на її підготовку і ще 2 години на її закінчення). Що ж стосується самого тексту позовної заяви, то він викладений на 23 аркушах і зводиться здебільшого до цитування норм процесуального закону та загальновідомої судової практики зі спірних питань. Таким чином, на думку суду, за рахунок більшої кількості аркушів, адвокат намагався показати більше витраченого часу на підготовку тексту позовної заяви, що впливає на вартість послуг. Щодо прохальної частини позовної заяви, то вона викладена 2 рази - на 1 арк. та 21-22 арк. Надана позивачем Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності, реєстру іпотек та реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості (а.с. 35) не несе в собі жодної необхідної для суду інформації, адже сама позивач у позові вказує на відсутність спору із відповідачем щодо спільного майна. Що стосується наданої послуги адвоката - прибуття до суду, участь у судових засіданнях в Автозаводському районного суду м. Кременчука (3 год.) на загальну суму 3405 грн., то суд звертає увагу, що представник позивача жодного разу участі у судових засіданням не приймав та взагалі подав клопотання про відкладення розгляду справи, про розгляд справи у відсутності його та позивача. Суд, вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 2 500 грн., з урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України та відповідно до критерію реальності фактично наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретних обставин справи, з урахуванням її складності та обґрунтованості таких витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. за позовну вимогу про розірвання шлюбу, а відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути зазначену суму. В частині позовних вимог про стягнення аліментів позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», відтак з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 992, 40 грн. Сторони не заявляли про понесення ними інших судових витрат.

Outcome: partial