Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

04.01.2022 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , в якому просила визнати недійсним договір дарування 182/2000 часток квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задєсєнець О.О. за р.№508 від 16.10.2018 року та скасувати реєстрацію договору. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що за рішенням Київського районного суду м.Одеси від 29.05.2008 року вона була усиновлена [PERSON] та [PERSON] . У 2012 році помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на нерухоме майно. На момент прийняття спадщини вона була неповнолітньою, її інтереси представляла її законний представник- мати [PERSON] , від спадщини вона відмовилась на користь матері [PERSON] , проте в них була домовленість, що коли вона стане повнолітньою особою, остання придбає їй окреме житло та оформить його на позивачку. [PERSON] дотрималась домовленості та придбала їй кімнату в комунальній квартирі. Згодом позивачка подарувала [PERSON] вищевказану кімнату в комунальній квартирі, оскільки матір [PERSON] запевнила її, що їй лише 19 років і вона може підпасти під вплив сторонніх осіб і кімнату в неї можуть відібрати. 16.10.2018 року був укладений договір дарування між сторонами , [PERSON] прийняла у дар 182/2000 частин квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оцінивши дар у розмірі 101 000 гривень. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задєсєнець О.О., зареєстрований в реєстрі за №508. Після укладення Договору дарування квартири, позивачка залишилась проживати в квартирі, передача квартири фактично не відбулась, оскільки договір був укладений без наміру створення правових наслідків. За останній час [PERSON] змінила своє ставлення до неї, почала влаштовувати сварки, виказує невдоволення поведінкою до неї, відмовилась сплачувати кошти за навчання в університеті. У зв`язку з чим, позивачка була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 24.01.2022 року відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні. 14.02.2022 року від третьої особи приватного нотаріуса Задєсєнець О.О. надійшли письмові пояснення, відповідно до яких нотаріус повідомив про відповідність вимогам закону вчиненого правочину та про необхідність у відмові в задоволенні позову (а.с.29). 27.09.2022 року на електронну адресу суду від представника позивача -адв. Богун Г.В. надійшло клопотання про долучення додаткового доказу, який на думку адвоката підтвердить факт проживання позивачки в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS] , а саме копії протоколу про адміністративне правопорушення за ст.186 КУпАП, який складений на [PERSON] (а.с.55-57). 28.09.2022 року надійшов відзив від представника відповідача - адв. Ляшенко Е.А. , в якому відповідач позов не визнала та зазначає, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.10.2018 вбачається, що власником 182/2000 частин квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Право власності на дане житло виникло на підставі укладення договору дарування 182/2000 частин, серія та номер: 43507343, виданий приватним нотаріусом Задєсєнець О.О. від 16.10.2018 року. Договір укладений у письмовій формі із зазначенням усіх його істотних умов, підписаний дарувальником та обдарованим і нотаріально посвідчений. Зміст договору відповідає вимогам закону, дієздатність дарувальника перевірена нотаріусом, форма правочину дотримана. Позивач у своїй заяві посилається на те, що відповідач [PERSON] чинила на неї психологічний тиск і вона погодилась укласти договір дарування, проте це не відповідає дійсності, позивач на час укладення договору дарування квартири була повнолітньою, їй було повних 19 років. Крім того, позивач вказує, що після укладення договору дарування квартири, вона залишилася проживати у квартирі та передача квартири не відбулася. Проте відповідач вважає, що договір дарування укладався з метою зміни власника. Правовим наслідком укладення вказаного договору став перехід права власності без сплати грошових коштів. Саме на настання таких правових наслідків була спрямована воля набувача (а.с.60-63). 05.10.2022 року на адресу суду надійшла заява від представника відповідача - адв. Ляшенко Е.А. про застосування позовної давності, у зв`язку з чим просить відмовити в позові, оскільки позов поданий 28.12.2021 року, а договір дарування укладений 16.10.2018 року, тобто більше ніж 3 роки тому. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 05.10.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні 26.04.2023 року були присутні позивач [PERSON] та представник відповідача - адв. Ляшенко Е.А. Позивач підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача - адв. Ляшенко Е.А. просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що за рішенням Київського районного суду м.Одеси від 29.05.2008 року (справа №2-о-202/2008) [PERSON] оголошено усиновлювачем та дозволено їй усиновити [PERSON] , [INFO] , вказавши її матір`ю дитини. Зобов`язано відділ реєстрації актів цивільного стану Київського РУЮ у м.Одеси внести зміни до актового запису про народження №04 від 26.01.2005 р., змінивши прізвище дитини з « [INFO] » на « [INFO] », по-батькові з « [INFO] » на « [INFO] », ім`я , дата та місце народження залишено без змін. В графі «відомості про матір» записати: [PERSON] , в графі «відомості про батька» вказати зі слів заявниці : [PERSON] (а.с.65-66). Відповідно до довідки Відділу РАЦС Київського РУЮ у м.Одесі вих№278/02-71 від 10.06.2008 року, виданої [PERSON] , проведено запис №04 від 26.01.2005 року, про народження [PERSON] , [INFO] , батьком зазначено [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а.с.64). Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , позивач [PERSON] відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 08.11.2012 року успадкувала 1/3 частину легкового автомобиля марки HONDA CIVIC та 1/6 частину квартири [ADDRESS] ( а.с.91, 92) .Суд зауважує, що в позові позивач зазначає, що вона відмовилась від спадщини на користь матері. 30.03.2018 року позивач [PERSON] прийняла в дар від відповідача [PERSON] 182/2000 часток квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Задєсєнець Оленою Олександрівною за р.№126 ( а.с.12-13). 16.10.2018 року позивач [PERSON] подарувала вказану частку відповідачці [PERSON] на підставі договору дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом Задєсєнець Оленою Олександрівною за р.№508. В п.11 договору від 16.10.2018 року вбачається, що сторони стверджують, що цей договір не є фіктивним, удаваним та відповідає дійсним намірам сторін створити юридичні наслідки. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України). Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину. Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України). Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України: від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116 цс 14; від 21 січня 2015 року у справі № 6-197 цс 14; від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2690 цс 16; у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 522/3541/15-ц, провадження № 61-31599 св 18. На підтвердження своєї позиції позивач зазначає, що після укладення договору продовжує проживати у квартирі. Надаючи оцінку зазначеному аргументу суд враховує, що володіння спірним майном здійснювалося за волею власника та не є доказом фіктивності правочину. Крім того, в матеріалах справи наявна відповідь від 05.07.2022 року, яка надана ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, відповідно до якої [PERSON] зверталася до органів поліції з питань усунення перешкод у володінні та користування спірною квартирою. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою та другої статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Положеннями статей 317, 318, 319 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] на власний розсуд розпорядилася спірною частиною квартири. При цьому, відповідач по справі зазначила, що правочин укладався нею з метою набуття у власність майна і вона його сприймала як саме такий. Таким чином, умисел відповідача був направлений саме на укладення договору дарування та настання правових наслідків, які ним обумовлені. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. В своїх поясненнях (а.с.29) приватний нотаріус Задєсєнець О.О. зазначила, що сторони договору в день його підписання 16.10.2018 року ( тобто більше 3 років тому) спілкувались між собою вільно, так, як зазвичай спілкується одна сім`я. Будь-яких погроз, недомовленостей, введення в оману, заперечень, чи будь-якого тиску, у тому числі фізичного так і психічного під час підготування нотаріусом договору та на момент його підписання - не було. Волевиявлення сторін договору було вільним, цілеспрямованим, свідомим, добровільним, розумним та на власний розсуд, кожної із сторін, що нотаріусом і було зазначено в договорі дарування та підтверджено особистими підписами сторін договору. Під час посвідчення договору, сторонам було роз`яснено момент виникнення права власності у обдаровуваної, про що зазначено в пункті 8 договору. На підтвердження дійсності намірів, при його укладанні, дарувальником були передані обдаровуваній правовстановлювальні документи, а також технічний паспорт на нерухоме майно. У зв`язку з вищеперерахованим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо фіктивності правочину є недоведеними. Щодо клопотання представника відповідача - адв. Ляшенко Е.А. , поданого 05.10.2022 року про застосування позовної давності, з обґрунтуваннями, що позов поданий 28.12.2021 року, а договір дарування укладений 16.10.2018 року, тобто 3 роки тому , суд зазначає наступне. Виходячи з вимог ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Даної позиції придержується Велика Палата Верховного Суду , зокрема, у постанові ВП ВС від 13.02.2019 року по справі №826/13768/16 (11-609апп18) . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed