Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] вказує, що є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] , яку вона отримала, згідно ордеру на вселення у 1994 році. У вказаній квартирі вона зареєстрована та проживає, окрім неї у квартирі також зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , неповнолітній [PERSON] та [PERSON] , однак відповідачі [PERSON] та неповнолітній [PERSON] хоч і зареєстровані за згаданою адресою, однак не проживають у ній протягом тривалого часу. Неповнолітній [PERSON] взагалі ніколи не проживав. Просила позов задоволити та визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 14.01.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.12.2022 року орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради зобов`язано надати висновок щодо розв`язання спору про визнання [PERSON] , 01.07.2020 року таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кв. [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач заявлені нею позовні вимоги підтримала у повному обсязі, покликаючись на мотиви, викладені у позові. Додатково пояснила, що згадана квартира [ADDRESS] є однокімнатною, не приватизована, перебуває у комунальній власності та в такій зареєстровано 6 осіб. Вказує, що відповідач [PERSON] є її сином та не проживає у вказаній квартирі з 2014 року, постійне його місце проживання за адресою на [ADDRESS] разом з дружиною, однак після народження у них сина, її внука - [PERSON] , відповідач зареєстрував його за адресою: [ADDRESS] без її відома та згоди. Окрім них, у квартирі зареєстрована також її дочка та її діти. Відповідач протягом тривалого часу не проживає за адресою: [ADDRESS] , хоча жодних перешкод у користуванні майном йому не чинилось, за комунальні послуги не сплачував, його особистих речей у квартирі немає. Внука [PERSON] вона бачила лише раз після його народження, за місцем його зареєстрованого місця проживання останній ніколи не проживав. Просила позов задоволити. Представник позивача - адвокат Яцуляк Т.Р. у судовому засіданні позовні вимоги та позицію позивача підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та просив позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Фостяк А.Я. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги [PERSON] заперечив та підтримав раніше подані відповідачем письмові пояснення, оскільки дії сторони позивача щодо звернення до суду із вказаним позовом свідчать про намір останньої приватизувати спірну квартиру, усунувши при цьому від участі у приватизації відповідача у справі. Вказує, що 10.01.2020 року [PERSON] зверталась до суду із позовом про визнання доньки [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та позов судом було задоволено. Надалі позивач звернулась до суду із вказаним позовом про визнання такими, що втратили право користування [PERSON] та його сина (внука позивача) [PERSON] , чим позбавляє відповідача права користування житлом, яке для нього по суті є єдиним, яким він має законне право користування, оскільки іншого житла у власності [PERSON] немає. Зазначає, що саме через конфлікт щодо проживання відповідача у спірній квартирі у сторін по справі склались неприязні відносини, які тривають по даний час. Як у позивача, так і у сестри відповідача [PERSON] , яка теж зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , є інше, придатне для проживання, житло, зокрема позивач разом із чоловіком фактично проживають у приватному будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить їй на праві приватної власності, натомість [PERSON] , яка стверджує, що проживає у спірній квартирі, володіє будинком у с. Скнилів Львівської області та повідомляла, що переїжджатиме проживати у вказаний будинок, тобто вони не зацікавлені у проживанні в спірній квартирі, однак при цьому чинять перешкоди відповідачу у користуванні нею, оскільки дверний замок у квартиру замінено, а ключі відповідачу позивач не надає. Покликання позивача щодо залишення відповідачем з власної волі зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] з 2014 року та самоусунення від утримання майна не відповідають дійсності, так як відповідачем сплачуються платежі за комунальні послуги у спірній квартирі, протягом періоду 2016-2017 рр. систематично перебував за кордоном та в силу перебування на посаді водія часто знаходиться у відрядженнях. Наполягає, що причиною тимчасової відсутності відповідача у спірній квартирі є саме конфліктні відносини з позивачем, а не самовільне залишення відповідачем житла та втрати інтересу до такого. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник неповнолітнього [PERSON] - адвокат Косик Л.А. у судовому засіданні повністю підтримала подані законним представником [PERSON] - [PERSON] письмові пояснення, заперечила проти задоволення заявлених позивачем вимог у повному обсязі та просила у задоволенні позову відмовити. В обгрунтування заявленої позиції зазначила, що малолітній [PERSON] є членом сім`ї (внуком) наймача квартири [ADDRESS] - [PERSON] та був зареєстрованій у вказаній квартирі 26.02.2021 року. Підстава, на якій у 2021 році місце проживання [PERSON] реєструвалось за адресою: [ADDRESS] ніким у судовому порядку не оспорювалась, відтак він є таким, що набув у законному порядку право користування згаданою квартирою. Жодного іншого житла на праві власності малолітній [PERSON] на даний час не набув, відтак визнання його таким, що втратив право користування житлом за адресою на [ADDRESS] призведе до порушення його прав на житло як дитини та по суті протиправно позбавить його законного права участі у приватизації квартири. Малолітній [PERSON] тимчасово проживає із батьком за іншою адресою вимушено у зв`язку із неприязними відносинами, що склались між його батьком (відповідачем у справі) та позивачем. Звертає увагу на те, що [PERSON] є малолітнім і не може, в силу свого віку, самостійно обирати місце його проживання, а тому факт його тимчасового не проживання у спірному житлі жодним чином не може бути безумовною підставою для позбавлення його права користування квартирою. До того ж позбавлення малолітньої дитини права корситування житловим приміщенням може вібуватись лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, однак у даній справі, як вбачається із висновку Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування, визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням є недоцільним, оскільки будуть порушені права малолітнього. Представник третьої особи Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради Коваль А.С. у суді вказав, що Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради як органом опіки та піклування на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглянуто питання щодо спору про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право на корсиутвання квартирою [ADDRESS] . Працівниками відділу «Служба у справах дітей» Сихівського району та Залізничного району було здійснено візити за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . За результатами вивчення питання у вказаному спорі прийнято висновок, згідно якого Залізнична районна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право жилим приміщенням, квартирою [ADDRESS] , оскільки таке порушуватиме його майнові права, зважаючи також на те, що малолітній зареєстрований у кв. [ADDRESS] , яка перебуває у комунальній власності та у випадку втрати ним права користування таким нерухомим майном та зняття його з реєстрації за вказаною адресою буде позбавлений свого права на участь у приватизації зазначеного помешкання, що у свою чергу потягне за собою звуження його майнових прав. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані суду докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 532, виданої 10.03.2021 року ЛКП «Левандівка», а також згідно відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 111825 у квартирі [ADDRESS] зареєстровано 6 (шість) осіб: [PERSON] , [INFO] - основний квартиронаймач, [PERSON] , [INFO] - син, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , - дочка, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] - внук. Квартира [ADDRESS] неприватизована, загальна площа становить 35.80 кв.м. та складається з 1 кімнати. Позивачем в обгрунтування заявлених вимог долучено до матеріалів позовної заяви акти: № 353 від 31.12.2020 року, № 53 від 11.03.2021 року, № 86 від 22.04.2021 року, № 129 від 25.05.2021 року, № 178 від 29.06.2021 року видані ЛКП «Левандівка» та акт № 1 від 29.09.2021 року, виданий ОСББ «Низинна-4», згідно змісту яких вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та його малолітній син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , за даною адресою фактично не проживають. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є донькою позивача у справі та сестрою відповідача у справі. Із мамою перебуває у добрих відносинах. У квартирі [ADDRESS] вона зареєстрована та проживає разом із мамою, чоловіком та їхніми двома дітьми. Із братом у них склались неприязні відносини, за вищевказаною адресою він не проживає з 2014 року, особистих речей ні відповідача [PERSON] , ні його сина у згаданій квартирі немає, має інше місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Перешкод у користуванні майном братові ніхто не чинив, з приводу питання усунення будь-яих перешкод у користуванні та проживання у квартирі [ADDRESS] ніколи до них не звертався. Про те, що місце проживання малолітнього сина відповідача - [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] їм нічого не було відомо, дізнались таку інформацію лише після звернення до ЛКП. Свідок [PERSON] у суді повідомила, що є сусідкою позивача, проживає у будинку [ADDRESS] з часу народження та знайома із сім`єю позивача, в тому числі із сином позивача - [PERSON] , однак протягом близько півтора року не бачила його жодного разу. Наскільки їй відомо, після одруження [PERSON] переїхав проживати до дружини та з того часу вона не бачила, щоб він проживав за адресою на [ADDRESS] . Сина [PERSON] ніколи не бачила та не знайома з ним. Буваючи в гостях у позивача та її доньки, з дитячих речей у квартирі помітила лише дівчачі дитячі речі, які належать внучці позивачки у справі - [PERSON] . Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або член його сім`ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Положеннями ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться судом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Аналіз правових норм дає підстави зробити висновок про те, що під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Сторона відповідача, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, зазначає про невідповідність викладених позивачем обставин щодо як факту залишення з власної волі відповідачем спірної квартири, так і періоду відсутності, починаючи з 2014 року, його повного самоусунення від утримання майна та несплату комунальних послуг. Причиною тимчасової відсутності відповідача у спірному помешканні вказує наявність неприязних відносин із позивачем та перешкод у вільному доступі до квартири. Так, оцінюючи у сукупності представлені позивачем як докази в обґрунтування вимог акти ЛКП «Левандівка», а також показання свідків [PERSON] та [PERSON] , суд приходить до висновку, що такі не можуть бути розцінені судом як належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-80 ЦПК України виходячи з такого. Стаття 71 ЖК УРСР визначає, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Представлені суду позивачем акти ЛКП «Левандівка» щодо не проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не містять відомостей, які підлягають обов`язковому доказуванню у категорії справ щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зокрема жоден із вищезазначених актів не містять будь-якої інформації про період непроживання відповідачів та жодним чином не підтверджують неповажність причин не проживання відповідачів у спірній квартирі. Натомість аналізуючи відомості, викладені в акті № 1 вид. 29.09.2021 року ОСББ «Низинна», згідно якого під час обстеження було виявлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані, але не проживають [PERSON] з 2013 року та [PERSON] та показання позивача та свідків сторони позивача, вбачаються суперечності щодо періоду не проживання відповідача, зокрема згідно акта № 1 відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 2013 року, згідно пояснень позивача та показів свідка [PERSON] - відповідач не проживає у спірній квартирі з 2014 року. За наведеного встановити дійсний період та тривалість не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні суд позбавлений можливості. Крім того, судом критично оцінюються показання свідка [PERSON] , яка є близьким родичем сторін у справі, вказує на неприязні відносини із відповідачем та по суті є заінтересованою у результатах розгляду справи стороною. Суд зауважує також, що підставою для позбавлення права користування жилим приміщенням може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суд по справі № 227/1044/20 від 21.07.2021. У даному випадку, в ході судового розгляду справи, позивачем не доведено належними та беззаперечними доказами втрату відповідачами інтересу до спірного помешкання за відсутності перешкод у вільному користуванні ними таким. Всупереч наданим у судовому засіданні поясненням сторони позивача, із наданих до матеріалів справи відповідачем [PERSON] квитанцій вбачається, що у період з 10.03.2021 року ним періодично здійснювались платежі за надані за адресою: [ADDRESS] житлово-комунальні послуги. Натомість позивачем жодним чином не спростовано покликання відповідача на наявність у нього перешкод у користуванні вищезгаданим житлом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що є донькою позивача у справі та сестрою відповідача, повідомила, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані її мама, сестра разом із своїми двома неповнолітніми дітьми та брат із своїм сином. Раніше у цій квартирі також була зареєстрована і вона, однак мама звернувшись до суду із позовом на підставі рішення суду виписала її з квартири, про що вона дізналась вже пізніше, оскільки позивач їй не повідомляла про подання позову. Рішення суду нею не оскаржувалось, оскільки вона має інше житло для проживання, однак її брат, відповідач у справі, свого житла не має, проживає разом із дружиною у квартирі, яка їм на праві власності не належить і наскільки їй відомо, мама та сестра чинять йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , де він зареєстрований. Вважає вказаний позов несправедливим по відношенню до брата [PERSON] , оскільки у спірній квартирі проживає їхня сестра з дітьми, яка має у власності будинок, придатний для проживання, мама проживає разом із батьком у будинку в с. Молошки Львівської області, тобто усі забезпечені житлом і раніше у них була усна домовленість, що квартира на [ADDRESS] буде для брата, однак виписавши його із квартири, він єдиний зі всієї сім`ї залишиться без жодного житла. Суд звертає увагу на те, що права членів (колишніх) сім`ї власника житла підлягають захисту, тому визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. В свою чергу, матеріалами справи не встановлено і факту перебування на праві власності у відповідача іншого жилого приміщення, придатного для проживання. У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). За наведеного, суд приходить до переконання, що позивач не надала для суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову, зокрема і в частині покликань на те, що відповідач без поважних причин не проживає у спірному житловому приміщенні та при цьому слід звернути увагу на те, що наявність сімейного конфлікту та неприязних відносин не можуть слугувати підставами для визнання особи такою, що втратила право користування спільним житлом. Щодо заявленої позовної вимоги про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням малолітнього [PERSON] суд виходить з такого. У відповідності до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до ч.2 ст.11, ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. У відповідності до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Оскільки, малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина, в силу свого віку, не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Відповідно до частини 4 та 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Більше того, згідно із ч.1 ст. 177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Позивачем не заперечено, що підстава, на якій місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , реєструвалося у спірній квартирі, не оспорювалася, відтак виходячи з наведених вище норм законодавства вважається, що такий за фактом народження набув права користування цим житлом на законних підставах. Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Так, суд бере до уваги також наданий Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради як органом опіки та піклування висновок № 260001 - вих. 14935 від 08.02.2023 року за результатами розгляду питання щодо спору про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право на корсиутвання квартирою [ADDRESS] . Згідно змісту висновку працівниками відділу «Служба у справах дітей» Сихівського району та Залізничного району було здійснено візити за аресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . Матірю неповнолітнього - [PERSON] повідомлено, що вони сім`єю проживають за адресою: [ADDRESS] , квартира не належить їм на праві власності, тому здійснити перереєстрацію чоловіка та сина за вказаною адресою немає можливості, у вказаній квартирі проживають, оскільки іншого помешкання у них немає, а в житлове приміщення щодо якого є спір їх не пускають. В ході обстеження квартири квартири [ADDRESS] встановлено, що така складається з 2-ох кімнат, кухні, вигод, створено належні умови. За вказаною адресою проживають: [PERSON] , 1949 р.н., [PERSON] , 1953 р.н., [PERSON] , 1995 р.н., [PERSON] , 2016 р.н., [PERSON] , 1990 р.н., [PERSON] , 2020 р.н. Зі слів гр. [PERSON] [PERSON] разом із сімєю проживає за вказаною адресою впродовж п`яти років, оскільки у нього конфлікт з гр. [PERSON] . За результатами вивчення питання у вказаному спорі прийнято висновок, згідно якого Залізнична районна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право жилим приміщенням, квартирою [ADDRESS] , оскільки таке порушуватиме його майнові права, зважаючи також на те, що малолітній зареєстрований у кв. [ADDRESS] , яка перебуває у комунальній власності та у випадку втрати ним права корситування таким нерухомим майном та зняття його з реєстрації за вказаною адресою буде позбавлений свого права на участь у приватизації зазначеного помешкання, що у свою чергу потягне за собою зменшення його майнових прав. Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (надалі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). З урахуванням наведеного, факт не проживання малолітнього [PERSON] , 2020 р.н., у спірному житлі зумовлений поважними причинами, оскільки він у силу свого віку та обставин, які склалися не може проживати у спірній квартирі, а тому на переконання суду відсутні передбачені статтями 71,72 України передумови для позбавлення його права на житло шляхом визнання таким, що втратив право користування цим житлом. Крім того, оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, що позивачем не було доведено, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] та малолітнього [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed