Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

Державна іпотечна установа звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому прохають стягнути з [PERSON] на користь Державної іпотечної установи заборгованість в розмірі 47 882,26 грн. компенсаційних платежів (3%), розрахованих згідно ст. 625 ЦК України за безпідставне користування грошовими коштами (період з 17.09.2015 по 25.10.2022). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11.10.2022 стягнуто з [PERSON] на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором №1517pv19-07 від 03.09.2007, яка складає суму основного боргу (тіло кредиту) - 224 582,69 грн., 5 063,69 грн. судового збору за подання апеляційної скарги та 3 375,79 грн. за подання позовної заяви. [PERSON] з вищезазначеним рішенням погодився, оскільки добровільно його виконав та 26.10.2022 перерахував Державній іпотечній установі 233 022,20 грн. Позивач вказує, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, тобто, у Державної іпотечної установи виникло право вимагати від відповідача сплати 3% річних за користування грошовими коштами. Ухвалою суду від 05.04.2023 позовна заява прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, сторони до суду не з`явились. У зв`язку з неявкою сторін фіксація розгляду справи технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалася. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. У силу вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Судом встановлено, що 04.03.2022 Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області у справі №345/4213/21, ухвалено рішення, яким у задоволенні позову Державної іпотечної установи до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено (а.с. 11-18). 11.10.2022 постановою Івано-Франківського апеляційного суду вищевказане судове рішення скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, вирішено стягнути з [PERSON] на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором №1517pv19-07 від 03.09.2007, яка складає суму основного боргу (тіло кредиту) - 224 582,69 грн., 5 063,69 грн. судового збору за подання апеляційної скарги та 3 375,79 грн. за подання позовної заяви (а.с. 19-27). Позивач вказує, що [PERSON] із зазначеним рішенням погодився, оскільки добровільно його виконав та 26.10.2022 перерахував Державній іпотечній установі 233 022,20 грн. Як убачається з розрахунку заборгованості, станом на 27.03.2023 заборгованість боржника [PERSON] , нарахована за прострочення виконання грошового зобов`язання, встановленого згідно постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 11.10.2022 у справі №345/4213/21, перед Державною іпотечною установою складає 47 882,26 грн. - компенсаційні платежі (3 %), розраховано згідно вимог ст.625 ЦК України за безпідставне користування кредитними коштами(період з 17.09.2015 по 25.10.2022) (а.с.28-29). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошове зобов`язання, на них поширюється дія частини другої статті 625ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом із тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про звернення стягнення на іпотечне майно з метою погашення заборгованості за кредитним договором не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26 січня 2021 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що «наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення». Отже, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, відповідач зобов`язаний окрім суми боргу (яка в даному випадку вже погашена) також сплатити 3 проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати, з огляду на що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Питання про судові витрати у справі вирішено судом відповідно до положення ст.142 ЦПК України.

Outcome: approved