Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

Рух справи 24.08.2022 до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 24.08.2022, за підписом позивача, в якій він просить суд: -стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача, [PERSON] , 100 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади - Департаменту патрульної поліції. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30.08.2022, вказану позовну заяву направлено за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. 03.10.2022 вказана справа з супровідним листом Дніпровського районного суду м. Києва від 15.09.2022 надійшла до Солом`янського районного суду міста Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 06.10.2022. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11.10.2022 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (у письмовому провадженні). Оскільки розгляд справи відбувався у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання у справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі, не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову В обґрунтування позовних вимог, зокрема, вказано, що 17.02.2020 інспектором Управління патрульної поліції м. Києва рядовим поліції - Павельєвим Васильком Дмитровичем винесено постанову серії ЕАК № 2122843 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності із накладенням стягнення у вигляді штрафу 425,00 грн. за ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Зазначається, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15.06.2022 у справі № 755/4805/20 за адміністративним позовом [PERSON] до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, вказаний позов було задоволено та скасовано постанову інспектора Управління патрульної поліції м. Києва серії ЕАК № 2122843 від 17.02.2020 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 126 КУпАП закрито. Вказане судове рішення мотивовано тим, що встановлені судом обставини свідчать про відсутність доказів правомірності дій відповідача. Позивач зауважує на тому, що незаконним притягненням до адміністративної відповідальності було принижено його честь та гідність, нормальний стан речей та зв`язків в його житті було порушено, відтак невиправдане втручання в охоронювані законом права завдало йому моральної шкоди. Стверджує, що незаконні дії патрульного образили та поставили під сумнів його порядність та добре ім`я, сприяли створенню негативної психологічної установки відносно позивача. Зокрема, позивач вказує, що з моменту винесення незаконного рішення відносно нього, він був вимушений докладати зусиль та через «судову тяганину» відновлювати свої порушені права та репутацію водія, він звернувся до суду 27.04.2020, а остаточне рішення було ухвалено 15.06.2022, внаслідок чого він зазнав душевних страждань та принижень, які мали свій прояв у тривозі та занепокоєння, відчутті несправедливості відносно нього як водія, розчаруванні в органах національної поліції, невизначеності, пов`язаними з притягнення до відповідальності. Зі слів позивача, його переживання супроводжувались інтенсивними негативними почуттями: обурення через безпідставність звинувачень, власну безправність і приниження. Разом з тим, звертає увагу на те, що оскільки постанова про притягнення до відповідальності набула чинності, відповідачем вказана постанова була направлена до примусового виконання до органів державної виконавчої служби, в результаті чого на рахунки позивача в АТ «ПриватБанк» було накладено арешт, в результаті чого позивач був обмежений вільно користуватися своїми коштами. Також, вказує, що крім вчинення виконавчих дій на підставі протиправної постанови позивача було внесене ще і до реєстру боржників. Як зазначає позивач, тривала боротьба на захист своїх прав виснажила його, у зв`язку з очікуванням рішення він не мг вести звичайний спосіб життя, почалися розлади в роботі, окрім того, складна ситуація викликала в нього розчарування в діяльності органів патрульної поліції, як органів, покликаних сприяти правопорядку в країні, що створило додаткове психічне напруження. Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено незаконність притягнення його до адміністративної відповідальності, позивач вбачає наявність передбачених законом підстав для відшкодування заданої йому внаслідок незаконності притягнення до адміністративної відповідальності моральної шкоди. Враховуючи характер, обсяг та глибину моральних страждань, їх тривалість, ступінь зниження репутації, час та зусилля для відновлення попереднього стану, позивач вважає, що розмір компенсації моральної шкоди, якої буде достатньою для відновлення його душевного стану, становить 100 000,00 грн. Щодо правової позиції Департаменту 29.11.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому Департамент просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування відзиву, зокрема, вказується, що відповідно до рішення, суд визнав дії інспектора протиправними стосовно притягнення позивача до адміністративної відповідальності, в зв`язку з чим Департамент відзначає, що жодних незаконних дій відносно самого позивача не вчинялося та судом не встановлено, тому доводи позивача, що відносно нього вчинялися незаконні дії вважає безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, адже притягнення до відповідальності це комплекс дій спрямований на встановлення, збирання доказів, розгляд справи та її результат - винесення постанови про накладення стягнення. Разом з тим, Департамент зауважує, що позивач належним чином не довів, якими саме протиправними діями відносно нього, було завдано моральну шкоду. Наголошує, що наявність вини не встановлена, так як дії інспектора незаконними та протиправними, відносно самого позивача, в судовому порядку не було визнано, крім того, позивач відновив своє порушене право. Звертає увагу на те, що позивач не надав жодних доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань відповідачем; не обґрунтував належним чином, з чого він виходив при визначенні розміру суми компенсації за начебто спричинену моральну шкоду; не довів, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні, а тому Департамент вважає позовну вимогу штучною, безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає. Щодо правової позиції Казначейської служби 06.12.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому Казначейська служба просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування відзиву, Казначейська служба, зокрема, вказує, що позивач не надав належних та допустимих доказів ані щодо заподіювання йому шкоди, ані щодо визначення її розміру 100 000,00 грн, разом з тим, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. Звертається увага на те, що не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Зауважується, що не може підлягати задоволенню позовна вимога щодо стягнення шкоди з Казначейства, оскільки вона є очевидно необґрунтованою і такою, що не відповідає встановленому законом способу захисту права позивача. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням від 15.06.2022 Солом`янського районного суду міста Києва у справі № 755/4805/20 (провадження № 2-а/760/739/22) /а.с. 8-10/ адміністративний позов [PERSON] до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - задоволено; скасовано постанову інспектора Управління Патрульної поліції м. Києві рядового поліції Павельєва В.Д. серії ЕАК № 2122843 від 17.02.2020 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП; провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 126 КУпАП - закрито. За змістом такого рішення, зокрема, вказано наступне: «Судом встановлено, що 17.02.2020 інспектором Управління патрульної поліції в м. Києві рядовим поліції Павельєвим В.Д. винесено постанову серії ЕАК № 2122843 у справі про адміністративне правопорушення, якою на позивача було накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 17.02.2020 о 20 год. 38 хв., водія транспортного засобу RENAULT LAGUNA, номерний знак [NUMBER] зупинено на вул. Будівельників, 34/14, м. Києва, керував транспортним засобом із непрацюючим заднім стоп сигналом лівого боку, та був відсутній поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив вимоги пункту 2.1. Правил дорожнього руху, внаслідок чого був притягнутий до відповідальності за ч. 1 ст. 126 КАС України. Звертаючись до суду, позивач зазначив, що правил дорожнього руху не порушував. Не направивши до суду відзив, відповідач обставин, зазначених в позові не спростував, доказів на підтвердження правомірності своїх дій суду не надав. В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Враховуючи викладене вище, встановлені судом обставини та відсутність доказів правомірності дій відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та скасування постанови інспектора Управління Патрульної поліції м. Києві рядового поліції Павельєва В. Д. серії ЕАК № 2122843 від 17.02.2020 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП». Сторонами факт набрання законної сили вказаним рішенням не заперечується. Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено незаконність притягнення його до адміністративної відповідальності, позивач вбачає наявність передбачених законом підстав для відшкодування заданої йому внаслідок незаконності притягнення до адміністративної відповідальності моральної шкоди. Враховуючи характер, обсяг та глибину моральних страждань, їх тривалість, ступінь зниження репутації, час та зусилля для відновлення попереднього стану, позивач вважає, що розмір компенсації моральної шкоди, якої буде достатньою для відновлення його душевного стану, становить 100 000,00 грн. Разом з тим, [PERSON] у позові вказує, що постанова про притягнення до відповідальності відповідачем була направлена до примусового виконання до органів державної виконавчої служби, в результаті чого на його рахунки в АТ «ПриватБанк» було накладено арешт, у зв`язку з чим позивач був обмежений вільно користуватися своїми коштами. Однак, будь-яктх доказів на підтвердження таких обставин позивач до матеріалів справи не долучив. Так, до позову додано лише: -копію паспорту та ідентифікаційного коду позивача, -копію довідки ВПО, -копію рішення суду. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вбачається, що неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Вимога ефективності судового захисту, закріплена в національному законодавстві, перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Шкода, завдана фізичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Подібний висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2019 у справі № 532/1243/16-ц (провадження № 61-34251св18), від 26.02.2020 у справі № 142/143/17 (провадження № 61-5739св19). У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21): «Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)». Разом з тим, суд враховує, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому суд виходить з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 (провадження № К/9901/37372/18) у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування. Крім того, що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд зазначає, що підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення рішенням суду, яке набрало законної сили, порушення порядку притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності. Отже, оскільки судовим рішенням встановлено факт неправомірності дій посадової особи патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, це, поза розумним сумнівом, свідчить про те, що позивач від таких дій переніс негативні емоції, був вимушений доводити свою правоту у суд. В даному конкретному випадку суд вважає, що позивачем доведено, що пережиті ним негативні емоції досягли певного рівня «страждань». З огляду на встановлене, у даній справі слід визнати обґрунтованими доводи позивача про завдання йому моральної шкоди незаконним рішенням уповноваженої особи державного органу. Вирішуючи спір в частині визначення розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом. Наразі немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Тому будь-яка компенсація моральної шкоди може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Outcome: partial