Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просять визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 28.02.1998 між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований на Харківській товарній біржі р. № Н5-111. Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що 28 лютого 1998 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений на Харківській товарній біржі, р.№ Н5-111. Після набуття права власності на будинок позивач зареєструвала його у КП «Чугуївське МБТІ». Одночасно з цим позивач позбавлена можливості розпоряджатися належним їй будинком шляхом укладення будь-якого цивільно-правого договору, оскільки правовстановлюючий документ на будинок не відповідає вимогам ст. 657 ЦК України, оскільки укладений на біржі нерухомості договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений. Тобто, всі істотні умови договору зареєстрованого на товарній біржі сторонами виконані, грошовий розрахунок по даному договору здійснений і протягом всього часу з моменту укладення договору позивач відкрито володіла та користувалася придбаним житловим будинком, однак на підставі укладеного договору позивач позбавлена можливості проводити відчуження житла та укладати будь-які правочини, тому вона вимушена звернутися до суду. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представник позивача та позивач надали заяви про розгляд справи без їх участі, в якій просили позовні вимоги задовольнити. Відповідач надав заяву про визнання позову, в якій просив розглядати справу без його участі. Від представника третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином. Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 28.02.1998 [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомості № Н5-111, зареєстрований Харківською товарною біржою (а.с. 7). Положенням п. 10 даного Договору передбачено, що подальшого його нотаріального посвідчення не потрібно. Згідно п. 11 цього договору, він підлягав реєстрації в органах технічної інвентаризації. Покупець 05.03.1993 зареєструвала цей договір в органах технічної інвентаризації - КП «Чугуївське МБТІ», про що проставлена відмітка на зворотній сторінці договору. Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на той час) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. При укладанні договору купівлі-продажу сторони керувались ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а тому вважали, що договір купівлі-продажу будинку укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Але цей Закон вступив в протиріччя з діючою на час укладення договору купівлі-продажу нормою цивільного законодавства - ч. 1 ст. 227 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року), яка вимагала нотаріальної форми посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку, під страхом їх недійсності (стаття 47 ЦК України в редакції 1963 року). Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Оскільки спірний договір купівлі-продажу житлового будинку укладався сторонами 17.12.1997, тому до даних правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно з ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне положення містить ч. 2 ст. 220 ЦК України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), а саме якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) і ч. 2 ст. 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам. Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями був підписаний сторонами правочину - продавцем [PERSON] і покупцем [PERSON] , зареєстрований на Харківській товарній біржі, реєстраційний № Н5-111, підписаний Президентом біржи та посвідчений гербовою печаткою. Договір купівлі-продажу був зареєстрований у КП «Чугуївське МБТІ» 05.03.1998, за р. № 541. Сторони договору при його укладенні на біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам. Так, по взаємній домовленості сторін (п. 4 Договору) товар продано за 62760,00 грн., які покупцем було сплачено. При цьому продавець будинку засвідчив своїм підписом, що відчужувана ним нерухомість на момент укладення угоди не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не знаходиться (п. 2 Договору). Відповідно до п. 1.4 цього Договору, правовстановлюючими документами на житловий будинок у продавців було свідоцтво про право власності, видане виконавчим комітетом Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 24.02.1998 р. № 13/1, зареєстроване у Чугуївському бюро технічної інвентаризації 24.02.1998, реєстровий № 541. Отже, вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу, недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. Як було зазначено вище, в укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. На теперішній час нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу неможливе, оскільки продавець помер. Отже, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, укладений на біржі, відповідав волі сторін, умови договору ними виконані в повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, а враховуючи те, що на даний час провести нотаріальне посвідчення правочину неможливо, суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР. На підставі викладеного,

Outcome: approved