Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 10 березня 2023 року надійшла позовна заява [PERSON] до Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпровської обласної ради про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому, з урахуванням уточнень [PERSON] просить суд: - визнати протиправним та скасувати наказ №390-07\\8\\п від 10.02.2023 «Про звільнення лікаря - інтерна Кочерги Владислава» у зв`язку із втратою довір`я за п. 2 ст. 41 КЗпП; - поновити на посаді лікаря - інтерна центру торакоабдомінальної хірургії та трансплантації за спеціальністю «Хірургія» Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» з 11.02.2023; - стягнути з Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, яку рахувати з 11.02.2023, до дати фактичного поновлення на посаді; - стягнути з Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» судові витрати в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень за надання правничої допомоги; В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що в червні 2020 році закінчив ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України», отримав диплом спеціаліста з відзнакою серії [NUMBER] від 22.06.2020 зі спеціальності «Лікувальна справа», професійна кваліфікація «Лікар» та за згодою Міністерства охорони здоров`я України, 03.08.2020 останнього, відповідно до наказу № 390-07/18-п від 30.07.2020 зараховано на посаду лікаря - інтерна центру торакоабдомінальної хірургії та трансплантації для проходження інтернатури за спеціальністю «Хірургія» в Комунальному підприємстві «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради». 10.02.2023 [PERSON] , прийшовши до свого місця роботи, отримав наказ Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» №390-07\\8\\п «Про звільнення лікаря - інтерна [PERSON] », відповідно до якого [PERSON] - лікаря - інтерна центру торакоабдомінальної хірургії та трансплантації за спеціальністю «Хірургія» (3-й рік навчання бюджетна основа) звільнено 10.02.2023 року, у зв`язку із втратою довір`я за п. 2 ст. 41 КЗпП.Позивач зазначає, що розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу, вказує також на те, що він був призначений на посаду лікаря - інтерна центру торакоабдомінальної хірургії та трансплантації за спеціальністю «Хірургія», та відповідно до вказаної посади, не мав у своєму віданні жодних матеріальних цінностей, в тому числі не мав жодних лікарських засобів. Вказує на те, що відповідач не доручав йому жодних матеріальних цінностей, він не був матеріально відповідальною особою, оскільки за характером трудових обов`язків, які виконував, йому не довіряли підзвітних цінностей, та не покладали повну матеріальну відповідальність за заподіяну шкоду. Крім того, посилається та той факт, що за весь час роботи його до дисциплінарної та матеріальної відповідальності не було притягнуто, жодної ревізії, за його місцем роботи проведеного не було, рапорт завідувача ВАІТ № 1 Дубини Володимира є безпідставним, викладене в ньому не відповідає дійсності та не породжує будь - яких наслідків, враховуючи ще й той факт, що між подіями які зазначені у рапорті та днем мого звільнення пройшло приблизно 4 - ри місяці, а тому вважає, що звільнення у такому випадку на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України до нього не могло бути застосоване. Враховуючи наведене, позивач вимушений був звернутись до суду із вказаним позовом. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 10 березня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою судді від 13 березня 2023 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою судді від 16 березня 2023 року було відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Представник позивач надав суду заяву про те, що позовні вимоги підтримують та не заперечують проти ухвалення заочного рішення суду. Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Треті особи у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Леся Вікторівна надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини, встановлені судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] з 03.08.2020, відповідно до наказу № 390-07/18-п від 30.07.2020 працював на посаді лікаря - інтерна центру торакоабдомінальної хірургії та трансплантації для проходження інтернатури за спеціальністю «Хірургія» в Комунальному підприємстві «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради». Наказом Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» №390-07\\8\\п «Про звільнення лікаря - інтерна [PERSON] », відповідно до якого його мене - [PERSON] - лікаря - інтерна центру торакоабдомінальної хірургії та трансплантації за спеціальністю «Хірургія» (3-й рік навчання бюджетна основа) звільнено 10.02.2023 року, у зв`язку із втратою довір`я за п. 2 ст. 41 КЗпП. Вирішуючи питання щодо законності звільнення позивача на підставі п.2 ст.41 КЗпП України суд зазначає про наступне. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим, ця норма не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 2 червня 2021 року у справі № 592/8437/20. Верховного Суду у справі №521/4221/16-ц щодо звільнення з підстав втрати довіри, зазначив: «Вирішуючи питання щодо віднесення особи до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи має виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей». Тобто звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). В наказі №390-07\\8\\п від 10.02.2023, підставою для звільнення [PERSON] став рапорт завідувача відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії № 1 загального профілю, резолюції. Судом досліджено наявний в матеріалах справи копію рапорту, відповідно до якого завідувачем ВАІТ № 1 Дубиною Володимиром зазначено про те, що [PERSON] в листопаді 2022 року звернувся до нього з проханням дати для особистого використання медичний препарат строгої звітності - Трамадол пігулки. З лікарем [PERSON] була проведена бесіда, про те що це неможливо, рекомендовано звернути до сімейного лікаря для отримання рецепту. Судом встановлено, що вказаний рапорт не містить дати складання, дати подання та прийняття його генеральним директором чи іншою уповноваженою особою, містить рукописний текст «Пропоную звільнити за п. 2 ст. 41 КЗпП» та підписи осіб, анкетні дані та посади яких не зазначено. Із вказаного рапорту суд приходить до висновку, що жодне службове розслідування відносно [PERSON] проведено не було, а єдиною підставою для його звільнення був саме рапорт. Відповідач до матеріалів справи не надав доказів щодо безпосереднього обслуговування [PERSON] товарних цінностей (їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), а також доказів вчинення ним умисно або необережно таких дії, які б дійсно дали підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Таким чином, доводи відповідача про втрату позивачем довір`я документально не підтверджені і не можуть бути прийняті судом, як доказ вини позивача, в даному випадку відповідач, як роботодавець не обґрунтував втрату довіри до [PERSON] , не навів об`єктивних докази його вини у скоєнні протиправних дій. Суд зазначає, що недовіра до працівника не може ґрунтуватися лише на підозрі роботодавця. Втрата довіри може бути обумовлена лише винними діями працівника, які він вчинив навмисно або з необережності і завдав або міг завдати шкоду, що дає підстави власнику або уповноваженому ним органу висловити йому недовіру. В даному випадку суд звертає увагу та наявні матеріали справи, а саме копію грамоти від 2022 року про нагородження позивача як лікаря - інтерна за рятування людського життя, найтяжчих поранених героїв, що свідчить про сумління виконання покладених на нього обов`язків, та відповідно до ст. 77 ЦПК України суд визнає вказаний доказ належним. Частою шостою статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як 1) звільнення без законної підстави, так і 2) звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Згідно із статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. Основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт (22 лютого 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 450/3836/19, провадження № 61-12912св21 (ЄДРСРУ № 103826240). За змістом правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №320/7065/17 (провадження №61-40471св18) звільнення у зв`язку із втратою довір`я до працівника на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України може мати місце за умови вчинення ним винних дій. При цьому не має значення, були протиправні дії вчинені навмисно або внаслідок необережного ставлення до виконання своїх обов`язків, чи передбачав працівник або повинен був передбачити негативні наслідки своїх дій. Провина працівника має бути доведена власником або уповноваженим ним органом за допомогою фактів та об`єктивних обставин, що свідчать про винні дії працівника; це може бути, наприклад: систематична нестача довірених йому цінностей; безвідповідальне, халатне ставлення до своїх трудових обов`язків; порушення правил торгівлі; крадіжки; обмірювання, обважування покупців; завищення цін; привласнення матеріальних цінностей тощо. Втрата довір`я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Водночас, підозра власника або уповноваженого ним органу не може бути підставою для виявлення недовір`я до працівника. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідачем оголошено наказ про звільнення 10.02.2023, до суду позивач звернувся 06.03.2023, таким чином строк на звернення до суду не порушений. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача про порушення його трудових прав у зв`язку з незаконним звільненням на підставі п. 2 ст.41 КЗпП України, знайшли своє підтвердження при розгляді справи, а отже позовні вимоги про поновлення на роботі підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100. З п. 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Отже, на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП та у зв`язку з поновленням позивача на роботі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.02.2023 - дата звільнення, по 25.04.2023 - дата ухвалення рішення. Згідно зі п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Оцінивши усі наявні докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, в розумінні вказаних норм, а тому підлягають задоволенню. Щодо відшкодування позивачу понесених витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн слід зазначити, що стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. В рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 вказано, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 та неодноразово наголошено у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем були надані суду копія договору про надання правової допомоги від 25.08.2022, акт прийому-передачі грошових коштів від 06.03.2023 про сплату за договором 10000 грн. Оскільки відповідачем не подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, остання підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд вирішив про задоволення позову, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати по оплаті судового збору при подачі позовної заяви на загальну суму 1073,60 грн. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного,

Outcome: approved