Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

У травні 2022 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубченко Роман Олександрович, [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності. У своїй позовній заяві просила суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1612878280000), укладений між [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Зубченком Р.О. 16 серпня 2021 року та зареєстрований за № 1380; - скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1612878280000) за [PERSON] , номер запису про право власності 43514860; - визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1612878280000); - витребувати квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1612878280000) з чужого незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); - судові витрати, понесені Позивачем у зв`язку із розглядом справи покласти на Відповідача. Свою позовну заяву обґрунтовувала тим, що [INFO] померла [PERSON] - рідна сестра Позивача. Як відомо Позивачу, її померла сестра [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] , що належала їй на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Стретович Т.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 03 серпня 2021 року за реєстровим № 260. 14 лютого 2022 року Позивачкою було подано заяву про прийняття спадщини, та приватним нотаріусом Веліксар Т.І. заведено спадкову справу за номером у спадковому реєстрі № 69134993. Після відкриття спадщини Позивач довідалася про те, що 16 серпня 2021 року, тобто після смерті [PERSON] , від імені останньої було укладено договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до вказаного договору громадянка [PERSON] , яка діяла як представник [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Омаровою B.C. 14.08.2021 року за реєстровим №11218, передала у власність покупця - [PERSON] квартиру [ADDRESS] . З урахуванням наведеного вказує, що відповідач є таким, що безпідставно набув право власності на квартиру Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 травня 2022 року матеріали справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , номер запису про власності 43514860, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1612878280000, загальна площа 80,3 кв.м., житлова площа 47,4 кв.м., що складається із двох жилих кімнат. 28 вересня 2022 року на адресу суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зубченка Романа Олександровича надійшла завірена копія договору купівлі-продажу квартири від 16.08.2021 за реєстровим №1380 та документи, на підставі яких його було посвідчено. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Представниця позивачки у судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином, однак подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Третя особа - ПНКМНО Зубченко Р.О. у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , що випливає з наступного. З копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] вбачається, що [INFO] народилася [PERSON] . З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу вбачається дошлюбне прізвище « [PERSON] » №00035209217 від 23.02.2022р. та №00027400876 від 13.08.2020р., [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] (далі - квартира або предмет спору), що належала їй на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Стретович Т.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 03 серпня 2021 року за реєстровим № 260. Право власності за [PERSON] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 серпня 2021 року Стретович Т.І. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1612878280000, номер запису про право власності 43297275. 14 лютого 2022 року спадкоємцем 2 черги за законом - рідною сестрою померлої - Позивачкою в межах встановленого законом строку було подано заяву про прийняття спадщини, та приватним нотаріусом Веліксар Т.І. заведено спадкову справу за номером у спадковому реєстрі № 69134993 (місце заведення спадкової справи: Одеська область, Ізмаїльський район). Після відкриття спадщини Позивач довідалася про те, що [INFO] , тобто після смерті [PERSON] , від імені останньої було укладено договір купівлі- продажу квартири (копія договору додається), який був посвідчений приватним нотаріусом Зубченком P.O., за реєстровим номером 1380. Відповідно до вказаного договору громадянка [PERSON] , яка діяла як представник [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Омаровою B.C. 14.08.2021 року за реєстровим №11218, передала у власність покупця - [PERSON] квартиру, яка є предметом спору. Покупцем вищевказаної квартири є Відповідач - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до Інформаційної довідки № 300324466 від 18.02.2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності за [PERSON] зареєстровано 16.08.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубченком P.O., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59868346, номер запису про право власності 43514860, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1612878280000. Окремо суд зауважує, що з повного витягу від 26.09.2022 № 00036964495 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, вбачається, що дата смерті [PERSON] - [INFO] , проте актовий запис про її смерть складений 19.08.2021 за № 1292, тобто на п`ятий день після смерті. Таким чином, на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян була відсутня інформація щодо актового запису про смерть [PERSON] , що підтверджується витягом від 16.08.2021 № 00032148178, сформованим ПНКМНО Зубченком Р.О. при здійснені перевірки повноважень представника продавця. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 248 Цивільного кодексу України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. Також відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1008 ЦК України договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі смерті довірителя або повіреного. Частиною 1 ст. 1000 ЦК України передбачено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя Отже, довіреність як односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Отже, з врахуванням п. 7 ч. 1 ст. 248 Цивільного кодексу України, за яким представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність - довіреність, посвідчена Омаровою B.C., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 14 серпня 2021 року за реєстровим № 11218, припинила свою дію 15 серпня 2021 року у зв`язку із смертю довірителя ( [PERSON] ). У статті 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. У п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). Суд зауважує, що у пунктах 74, 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 зазначено: «за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.387 і 388 ЦК України є неефективними. Таким чином, ані позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, ані позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку не відповідають належному способу захисту у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові». Одночасно з цим, у пунктах 64-65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 зазначено: «Велика Палата Верховного Суду знову нагадує, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 зазначено: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (п.100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц). Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц п.98). Такий позов позивачем не був заявлений, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у п.5 ч.3 ст.2 та ст.13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.». Згідно приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до роз`яснень викладених у п.п.21,22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Такі ж роз`яснення викладені у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». З огляду на відсутність договірних відносин між позивачкою і відповідачем, належним способом захисту щодо поновлення прав позивачки на належну їй квартиру є вимога про витребування майна від останнього власника спірної квартири із застосуванням приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України, а не визнання недійсним договору та скасування державної реєстрації права власності за попереднім власником. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Щодо заходів забезпечення, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до ч.ч. 9-10 цієї ж статті передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. За таких обставин, суд доходить висновку, щодо скасування заходів забезпечення шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , номер запису про власності 43514860, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1612878280000, загальна площа 80,3 кв.м., житлова площа 47,4 кв.м., що складається із двох жилих кімнат, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року у справі № 761/8285/22. На підставі Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 14-16, 202, 203, 237, 244, 248, 387, 388, 1000, 1008 ЦК України,

Outcome: dismissed