Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-27 00:00:00

12.08.2022 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання розписки (договору позики) недійсною. В обґрунтування заявлених вимог, в позовній заяві позивач посилається на те, що в провадженні Шевченківського районного суду м.Чернівці перебувала цивільна справа 727/7659/21 про стягнення борг з [PERSON] , в рамках вказаного провадження [PERSON] втратив можливість заявити зустрічну позовну заяву. У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з вищезазначеним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, надавши пояснення аналогічні позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила, щодо задоволення позовних вимог позивача посилаючись на доводи викладені в відзиві на позовну заяву, вказуючи, що під час судового розгляду не доведена не дійсність розписки. Обставини отримання коштів у борг по договору позики на підтвердження якого було складено розписку, були предметом спору та доказування у цивільній справі 727/7659/21. Зазначає, що доводи позивача, що розписка складена не за наслідками отримання коштів у позику, а під впливом інших обставин, не заслуговують на увагу оскільки ці доводи ґрунтуються на припущеннях. З зазначених причин, представник відповідача вважає розписку дійсною, тому вважає, що підстав для задоволення позову не існує. Ухвалою суду від 18 серпня 2022 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 12 січня 2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2\~ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. 1\~ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором ( ч. 1ст. 1049 ЦК України). Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину містяться в статті 203 Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Доводи позивача, що розписка складена не за наслідками отримання грошей у позику, а під впливом інших обставин, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом. Правові підстави, передбачені ст. 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору позики фіктивним, відсутні, оскільки позивачем не надано доказів, що [PERSON] , який помер [INFO] , укладаючи спірний договір позики, не мав намір досягти обумовлених ним юридичних наслідків, зокрема, отримати в борг грошові кошти від [PERSON] із певним строком їх повернення. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 725/5212/19. Аналогічна позиція щодо необхідності доведення позивачем належними та допустимими доказами відсутності у всіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки обумовлені ним зазначена в постанові Верховного Суду від 04 лютого 2021 року у справі № № 638/13880/17. Належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо відсутності передачі коштів на виконання оскаржуваного договору позики, фіктивності укладеного договору позики , позивачем на подано, в той час як письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Окремо слід звернути увагу, що ухвалою суду від 20 грудня 2022 року було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] та витребувано для огляду матеріали цивільної справи 727/7659/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на майно яке було передане спадкоємцям боржника в натурі за зобов`язаннями спадкодавця. В судовому засіданні було оглянуто матеріали вказаної цивільної справи 727/7659/21 та встановлені наступні обставини: 12 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на підтвердження якого складена розписка згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 15000 доларів США та 94000 гривень, які зобов`язався повернути в термін до 31.12.2020року. [INFO] [PERSON] помер. За життя [PERSON] грошові кошти, отримані в борг, [PERSON] не повернув. Оригінал розписки від 12 вересня 2018 року знаходився у [PERSON] , яка його надала для долучення до матеріалів цивільної справи № 727/7659/21. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 вересня 2022 року у справі № 727/7659/21 позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] суми боргу за зобов`язаннями спадкодавця, задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 12 вересня 2018 року в розмірі 94 000 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , заборгованість за договором позики від 12 вересня 2018 року в розмірі 15 000 дол. США. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , судовий збір в сумі 5018 грн. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 08.12.2022 року вказане рішення було залишенно без змін, апеляційну скаргу залишено без задоволення. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирішуючи даний позов, суд також бере до уваги постанови Верховного Суду від 20 червня 2022 року у справі № 756/10472/15-ц, від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 де висловлено позицію про те, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта. Преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вище вказаним судовим рішення було встановлено обставини на які в позовній заяві посилається позивач, а саме щодо заперечення існування договірних правовідносин між [PERSON] та [PERSON] . Презумніцію правомірності правочину договору позики оформленого борговим документом (розпискою) не було спростовано у вказаній справі 727/7659/21. Отже, обставини отримання коштів у борг по договору позики на підтвердження якого складена розписка від 12.09.2018 року, форма та зміст розписки, встановлення чи підписана розписка від 12.09.2018 року особисто [PERSON] , доведення виконання (чи невиконання) [PERSON] обов`язку повернення коштів [PERSON] були предметом спору та доказування у справі № 727/7659/21. Таким чином, вищевказані рішення суду першої та апеляційної інстанцій, які набрали законної сили 08.12.2022 року, мають преюдиційне значення для вирішення вказаної справи, а відтак в силу преюдиції вищевказані обставини судом не ставляться під сумнів та додатковому доказуванню не підлягають. Згідно ч. 1-3 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Згідно із ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оцінюючи належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, оскільки судом не було встановлено підстав для визнання розписки (договору позики) недійсною, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України\~з позивача підлягає стягненню на користь відповідача понесені нею судові витрати на правничу допомогу в розмірі 12000 грн.

Outcome: dismissed