Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення вартості комунальних послуг, утримання будинку та інших платежів \~ \~ \~ \~Свої позовні вимоги мотивував тим, що 04.11.2005 між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, від шлюбу сторони мають двох спільних дітей. Шлюб між сторонами розірвано. 03.04.2020 р. сторони сумісно з неповнолітніми дітьми мешкають у приватному будинку за адресою: [ADDRESS] . Договори на постачання комунальних послуг та особисті рахунки оформлені на позивача. Після припинення шлюбних відносин між сторонами була досягнута домовленість щодо користування вказаним будинком, яка існує до цього часу. Сторони вирішили здійснювати сплату комунальних послуг та інших платежів щодо утримання будинку в рівних долях. Позивач постійно здійснюється сплата вартості наданих комунальних послуг, заборгованість перед підприємствами на час подання позову відсутня. \~ \~ \~ \~Відповідач свої зобов`язання щодо сплати комунальних послуг виконувала несвоєчасної не в повному обсязі, з липня 2021 року відповідач відмовилась повністю від оплати своєї долі у сумі комунальних послуг. За період часу з квітня 2020 року по січень 2022 року позивачем було здійснено сплату комунальних послуг на загальну суму 28\~724,60 грн. За період з 14.01.2021 року по 04.06.2021 року відповідач передав на оплату комунальних послуг суму коштів у розмірі 5\~700,00 грн. \~ \~ \~ \~Також відповідачем понесені додаткові витрати по утриманню будинку, що пов`язане з оформленням документів на домоволодіння, що також підлягає компенсації з боку відповідача у визначеному вище розмірі. Витрати на виготовлення документів в рівних долях відповідачем не здійснювалися у зв`язку з чим відповідач заборгував позивачу суму 7\~170 грн. У зв?язку з неналежним виконання своїх зобов`язань у відповідача виник перед позивачем борг у сумі 17\~247,30 грн. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, пояснив суду, що він власник будинку [ADDRESS] , будинок куплений у шлюбі, з 05.10.2022 року відповідач не проживає в спірному будинку, грошові кошти на утримання будинку надавала нерегулярно. У судовому засіданні представник позивача, яка діє на підставі свідоцтва про право заняття на заняття адвокатською діяльністю Андрюшина М.В., просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, так як пояснення відповідачки не підтверджено документально, пояснення свідка теж нічим не підтверджені, до того ж свідок перебуває у родинних відносинах з відповідачем. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просила у позові відмовити, пояснила суду, що у вересні 2022 року вона переїхала з будинку позивача, і до цього часу грошові кошти на комунальні послуги вона надавала на утримання будинку. Представник відповідача, який діє на підставі ордеру про надання правничої правової допомоги [PERSON] , просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, так як на його думку позивачем нічим не доведено позовні вимоги. Дослідивши письмові докази по справі, свідка [PERSON] суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до статей\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами\~статті 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При вирішенні спору суд враховує наступне. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно\~статті 229 ЦПК України\~предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Аналогічні положення містяться у статтях\~76,\~80 ЦПК України. Крім того, суд також враховує, що статтями\~22,\~24 Конституції України\~закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом. В Рішенні Конституційного суду України № 11-рп/2012 зазначається, що засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в ч.1\~ст.55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного ч. 1\~ст.24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. Тобто, суд конституційної юрисдикції тлумачить даний принцип, як принцип, який дає змогу усім учасникам реалізувати свої процесуальні права. З цього випливає, що право на доступ до суду, в тому числі право на захист порушених чи оспорюваних прав та їх захист судом має не лише відповідач, а й позивач, який звернувся до суду за захистом і таке право йому гарантоване законом. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263\~ЦПК України, має враховуватися судом,\~у контексті дотримання принципу змагальності сторін,\~у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. \~ \~ \~ \~ За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Як вбачається з матеріалів справи позивач надав суду копії квитанцій про сплату саме ним комунальних послуг. У судовому засіданні позивач пояснив, що він є власником спірного будинку, особовий рахунок відкритий на його ім?я. Згідно пояснень в судовому засіданні свідка [PERSON] , вона допомагала відповідачу матеріально, надавала їй кошти у тому числі на сплату комунальних послуг. Щодо пояснень відповідача про надання нею коштів на утримання будинку, позивач будь-яких доказів, які б спростовували приведені нею обставини, не надав. Сплата за надані комунальні послуги є обов`язком власника навіть при непроживанні в будинку. Виходячи з цього, суд позбавлений можливості визначитися, які суми та за які послуги сплачувалися відповідачем. Суд враховує, що цивільним процесуальним законодавством сторони наділені певними процесуальними правами та обов`язками. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю. Відповідно до ч.4\~ст.263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої 08 серпня 2019 року в справі №450/1686/17 та 15 липня 2019 року справі №235/499/17, зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Згідно зі\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з викладеного вище, недоведеності приведених у позові обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Outcome: dismissed