Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 квітня 2010 року між позивачкою та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.07.2013 року ( справа №754/6965/13-ц, головуюючий суддя Буша Н.Д.) стягнуто на користь позивачки з відповідача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі 500, 00 грн. щомісячно, починаючи з 24.04.2013 року і до повноліття дитини. На виконання судового рішення був виданий виконавчий лист і відкрито виконавче провадження. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 05.12.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований Відділом реєсрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві, 30 квітня 2010 року, актовий запис №403 - розірвано. Рішенням Деснянського районного суду від 12 жовтня 2017 (справа №754/11659/17, головуючий суддя Лісовська О.В.) за позовом позивача до відповідача збільшено розмір аліментів, встановлених рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 02.07.2013 р. з 500,00 грн. щомісячно до 1 500,00 грн. щомісячно починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини. На підставі вищевказаного рішення судом 23 жовтня 2017 року видано виконавчий лист. 16 червня 2021 року позивачка уклала шлюб із [PERSON] . Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Як стало відомо позивачці, на сьогоднішній день відповідач проходить військову службу за контрактом. Матеріальне становище відповідача значно покращилося. Позивачка зауважує, що аліменти, які стягуюються з відповідача, в умовах збільшення рівня цін та прожиткового мінімуму на дитину, недостатньо для її матеріального утримання, що ставить її у скрутне матеріальне становище. На даний час їхній неповнолітній син навчається в школі І-ІІІ ступенів Деснянського району міста Києва, а тому їхня дитина потребує значно більшого догляду та матеріальних коштів, у зв`язку з чим збільшуються потреби в навчанні, розвитку та іншому. [PERSON] вказує, що відповідач залишив дитину без належної батьківської уваги, а також ніяким чином не бере участі в її утриманні та вихованні. Крім того відповідач постійно приховує дійсний розмір своїх доходів, належної матеріальної допомоги не надає. Тому позивач самостійно власними силами, намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати їхню дитину, а також виконувати всі інші обов`язки покладені на неї законом та необхідні для належного її утримання. Позивач заявляє вимоги щодо необхідності зміни способу стягнення аліментів, зокрема тому, що розмір, присуджених до стягнення аліментів, на даний час є недостатнім для забезпечення гармонійоного розвитку дитни, оскільки на даний час більшилися потреби у її розвитку, навчанні та вихованні. Враховуючи те, що на даний час матеріальний стан відповідача покращився, розміру аліментів, що сплачується ним на дитину, не вистачає на її утримання, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить змінити розмір аліментів шляхом стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частки від усіх його доходів, що складатиме лише 25% усіх його доходів та не вплине на погіршення його матеріального становища. Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 13.02.2023 дану справу передано для розгляду головуюючому по справі судді - Панченко О.М. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 14.02.2023 відкрито провадження по справі, постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. У судовому засіданні 29.03.2023 суд ухвалив залучити до матеріалів справи згідно клопотання представник відповідача - адвоката Семенчук Ю.М. відзив на позовну заяву. Як зазначає представник відповідача і вбачається зі змісту позовної заяви, підставами для зміни способу стягнення аліментів позивачка вказує наступні: - укладення шлюбу з новим чоловіком та народження у цьому шлюбі дитини і перебування позивачки у відпустці по догляду за дитиною; - збільшення потреб у розвитку, навчанні та вихованні дитини; - покращення матеріального становища відповідача у зв`язку із проходженням військової служби. Таким чином відповідач заперечує проти зазначених підстав, оскільки вони не грунтуються на положеннях законодавства та не підтверджені належними доказами. Щодо укладення шлюбу із новим чоловіком та народження у цьому шлюбі дитини і перебування позивачки у відпустці по догляду за дитиною, то народження позивачкою дитини у новому шлюбі не може бути підставою для збільшення аліментів,оскільки всі витрати на її утримання під час вагітності та до досягнення дитиною трьох років зобов`язаний нести її чоловік, батько дитини. Щодо збільшення потреб у розвитку, навчанні та вихованні дитини, то відповідач вважає, що позивачка намагається ввести суд в оману, стверджуючи, що батько дитини залишив дитину без належної батьківської уваги, а також жодним чином не бере участі в її утриманні та вихованні. Ці твердження є неправдивими та надуманими. Відповідач проживає у іншому місті, тому не може відвідувати батьківські збори, приходити у школу сина, спілкуатися із учителями та здійснювати інші дії щодо виховання дитини, пов`язані із місцезнаходженням. Водночас відповідач завжди уважно ставиться до сина, постійно телефонує йому, цікавиться його життям, зокрема, навчанням. Крім сплати аліментів відповідно до рішення суду, відповідач увесь час бере участь у додаткових витратах на дитину: купує сину одяг, взуття, речі, необхідні для навчання, розумового та фізичного розвитку дитини. До прикладу у листопаді 2022 року відповідач придбав для сина велосипед вартістю 8 500 грн., під час шкільних канікул, син живе у батька, має власну кімнату у будинку, у якій усе облаштовано для потреб дитини. Щодо покращення матеріального становища відповідача у зв`язку із проходженням військової служби, то відповідач вказує, що згідно проведеного медичного огляду та встановленого діагнозу, наразі потребує реабілітаційного лікування та відпустки. До того ж, зараз відповідач перебуває у розпорядженні командира, не залучений до виконання військових обов`язків, грошове утримання виплачується на рівні посадового окладу у розмірі біля 700 грн. щомісяця. Тому твердження позивачки про значне покращення матеріального становища відповідача у зв`язку із проходженням військової служби є надуманим, не обгрунтовується доказами та, в умовах повномаштабної війни РФ проти України, є хибним за своєю суттю. Разом із тим, відповідач частково визнає позов та згоден сплачувати аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000,00 грн. (три тисячі) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, що перевищує законодавчо встановлений розмір прожиткового мінінмуму для дитии відповідного віку. Така сума аліментів є посильною та враховуючи розмір доходу відповідача, він має змогу сплачувати аліменти саме у такому розмірі, навіть, якщо це змусить його зменшити певні найнеобхідніші витрати. Враховуючи вищевикладене просить суд врахувати при прийнятті рішення доводи та докази, наведені у відзиві. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 29.03.2023 витребувано докази по справі. У судовому засіданні позивачка вислухавши доводи представника відповідача не заперечувала щодо стягнення з нього на утримання їх із відповідачем сина аліментів у твердій грошовій сумі 3 000,00 грн. щомісячно та до досягнення дитиною повноліття. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, не заперечувала проти зміни розміру аліментів у твердій грошовій сумі 3 000, 00 грн. Також пояснивла що на даний час відповідач за станом здоро`я перебуває на лікуванні, яке потребує вартісного лікування та тривалої реабілітації. Додатково до аліментів, які він постійно сплачує, не проти оплачувати потреби дитини, на лікування, навчання та інше. Вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 05.12.2014 року, що підтверджується рішенням суду про розірвання шлюбу. У період перебування у шлюбі у сторін по справі народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.07.2013 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 500, 00 грн. щомісячно. На виконання судового рішення позивачці був виданий виконавчий лист, у зв"язку з чим державним виконавцем було відкрито виконавче провадження. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.10.2017 року з відповідача на користь позивачки збільшено розмір аліментів, встановлених рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 02.07.2013 р. з 500,00 грн. щомісячно до 1 500,00 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини. На виконання судового рішення позивачці був виданий виконавчий лист, у зв"язку з чим державним виконавцем було відкрито виконавче провадження. Як встановлено судом, відповідач сплачує аліменти, визначені за рішенням суду, заборгованості не має. Позивачка у своїх позовних вимогах просить суд збільшити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, встановивши розмір аліментів 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня набрання рішенням законної сили. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд враховує наступні норми діючого законодавства. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною другою статті 182 СК України у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частиною першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абзац другий частини третьої статті 181 СК України). Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. За положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі") (постанова Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13). Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилається, у тому числі, на те, що розміру аліментів, що був стягнутий за судовим рішенням, наразі недостатньо для забезпечення потреб дитини, за цей час значно змінився прожитковий мінімум на дитину. Як встановлено при розгляді справи, позивачка на даний час не працює та знаходиться у декртетній відпусці по догляду за дитиною. Також під час розгляду справи позивачка пояснила, що дитина розвивається, навчається та постійно потребує коштів на утримання, та у зв`язку із значним збільшенням цін на сьогодні, встановлених аліментів рішенням Деснянського районного суду від 12.10.2017 року не вистачає. Відповідач наразі проходить службу у лавах Збройних Сил України та у зв`язку із наявним захворюванням, яке потребує вартісного лікування та тривалої реабілітації, та у зв`язку із розпорядженням командира, [PERSON] не залучений до виконання військових обов`язків, грошове утримання виплачується на рівні посадового окладу у розмірі 700 грн. щомісячно. На даний час відповідач, крім сплати аліментів, оплачує вартість одягу, взуття та необхідних речей, у листопаді 2022 року придбав для сина велосипед вартістю 8 500 грн, постійно надсилає синові грошові перекази. Даний факт не заперечувався позивачкою при розгляді справи. З урахуванням того, що на даний час матеріальний стан позивачки змінився, малолітня дитина потребує додаткових затрат, у тому числі на розвиток та навчання, матеріальний стан відповідача, який є працездатною особою, дозволяє надавати інший розмір аліментів, ніж був встановлений судовим рішенням, визначений судовим рішенням розмір становить менше прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, що є недостатнім для забезпечення належного утримання дитини і її гармонійного розвитку, а тому суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову про зміну розміру аліментів. Що стосується розміру аліментів, які підлягають встановленню, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров?я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Як передбачено діючими законами України, прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років встановлений з 01.01.2023 року у розмірі 2833, 00 грн., але даний розмір кожні півріччя зростає. Суд вважає, що при визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню на утримання дитини, суд повинен перш за все враховувати інтереси дитини, яка має право на достатній рівень матеріального забезпечення, при цьому враховувати розмір доходу відповідача, але не надавати цьому пріоритет, оскільки розмір заробітної плати є мінливим. При цьому у разі зміни доходу відповідача позивачка вимушена буде знову звертатися до суду для вирішення питання про збільшення розміру аліментів, втрачаючи при цьому час, що позначиться на рівні життя неповнолітньої дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Зважаючи на особу платника аліментів: працездатний, фізично здорова особа, має майно, на утримання якого несе витрати та, беручи до уваги вік дитини (12 років), матеріальний та фізичний стан матері дитини, суд приходить до висновку, що розмір аліментів 1 500, 00 грн. не є достатнім розміром для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Суд також звертає увагу на те, що при вирішенні даного спору суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, з балансу між інтересами дитини, правами батьків і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн-учасниць. Враховуючи вимоги діючого законодавства, а також встановлені по справі обставини, розмір прожиткового мінімуму, який встановлений на даний час, матеріальне становище сторін по справі, враховуючи інші обставини справи, суд приходить до висновку, що розмір аліментів повинен бути встановлений у розмірі 3 000, 00 грн. щомісячно. Саме такий розмір аліментів суд вважає таким, що може забезпечити достатній життєвий рівень для неповнолітньої дитини. На підставі викладеного,

Outcome: partial