Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-11 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся адвокат Семенов Олександр Миколайович, діючи в інтересах [PERSON] , з позовом до Вінницької митниці та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Позов мотивований\~тим,\~що 04.10.2022 Вінницькою\~митницею в\~особі в.о.\~начальника Дудорової\~Т.Ю.\~було винесено\~постанову в\~справі про\~порушення митних\~правил №\~0401/401000/22,\~якою [PERSON] \~ визнано\~винною у\~вчиненні порушення\~митних правил,\~передбачених ст.\~485\~МК України\~та накладено\~на неї\~стягнення у\~виді штрафу\~в розмірі\~14\~220,\~66\~гривень.\~Непогоджуючись з\~висновками та\~діями Вінницької\~митниці,\~позивачка звернулась\~до суду\~з оскарженням\~зазначеної постанови.\~22.12.2022\~Вінницьким міським\~судом Вінницької\~області по\~справі №\~127/24589/22\~було ухвалено\~рішення,\~яким визнано\~протиправною та\~скасовано вищевказану\~постанову Вінницької\~митниці в\~справі про\~порушення митних\~правил №\~0401/401000/22\~від 04.10.2022; справу про адміністративне правопорушення закрито. Позивачка вважає, що безпідставним притягненням її до адміністративної відповідальності, діями Вінницької митниці їй була заподіяна моральна шкода. На думку позивачки, сам факт здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали вказане провадження. Винесення відповідачем неправомірної постанови поставило під сумнів ділову репутацію позивачки, завдало непоправної шкоди її престижу та діловій репутації. Вищевикладене й стало підставою звернення до суду позивачки із вимогою про стягнення на її користь за рахунок держави шляхом списання Державним казначейством України у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України 58 066, 00 гривень у відшкодування моральної шкоди. Також позивачка просила суд судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою суду від 06.03.2023 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. Ухвалою суду від 27.03.2023 в задоволенні клопотання представника відповідача - Державної казначейської служби України про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено, позовну заяву залишено б ез руху та надано позивачці строк для усунення визначених даним судовим рішенням недоліків. 30.03.2023 через підсистему «Електронний суд» адвокатом позивачки до суду подано уточнену позовну заяву в частині суб`єктного складу часників справи. Ухвалою суду від 31.03.2023 розгляд справи продовжено, замінено первісного відповідача Державну казначейську службу України належним відповідачем Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області, у зв`язку із чим учасникам справи запропоновано надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З автоматизованої системи діловодства вбачається доставлення 07.03.2023 о 17 год. 36 хв. до електронних кабінетів користувачів адвоката позивача та Вінницької митниці ухвали суду від 06.03.2023. Також з автоматизованої системи\~діловодства вбачається\~доставлення 31.03.2023 о 18 год. 21 хв. 18 год. 22 хв. до електронних кабінетів користувачів учасників справи ухвали суду від 31.03.2023. 29.03.2023 через підсистему «Електронний суд» від Вінницької митниці до суду надійшов відзив на позовну заяву, однак із порушенням встановленого судом строку. Ухвалою суду\~від 03.05.2023\~представнику Вінницької\~митниці в\~продовженні процесуального\~строку,\~встановленого судом\~для подання\~відзиву на\~позовну заяву,\~відмовлено;\~відзив залишено без розгляду. У відповідності до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений судом строк, до розгляду судом не приймаються. Отже, враховуючи ухвалу суду від 03.05.2023 та положення ч. 3 і ч. 8 ст. 83 ЦПК України, докази, подані Вінницькою митницею разом із вищевказаним відзивом, судом не приймаються. 04.04.2023 на адресу суду Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області було направлено відзив (одержано 07.04.2023) із викладеними у ньому запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Зокрема відповідач зазначив, що позивачкою необґрунтовано якими діями Головного управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області спричинено моральну шкоду позивачці, а також не надано належних та допустимих доказів про понесення позивачкою моральних страждань. Крім того, відповідач зазначив, що положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не поширюються на спірні правовідносини. 02.05.2023\~через підсистему\~«Електронний суд»\~від адвоката\~позивачки до суду надійшла відповідь на відзив Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області із викладенням у ній своїх пояснень, міркувань і аргументів щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотивів їх відхилення. Зокрема адвокат позивачки зазначив, що фактичним відповідачем у даній справі є держава, а в розумінні вимог цивільного процесу державний орган, що діє в межах своєї компетенції, включаючи й територіальну; положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» прямо передбачено право на відшкодування моральної шкоди у випадку закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, за умови притягнення раніше до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. Адвокат позивачки також зазначив, що правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваженнями, а застосовані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи. Будь-які докази по справі, крім тих, що надані разом із позовною заявою, враховуючи вищевикладене, чи інші клопотання від учасників справи на адресу суду не надійшли. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 04.10.2022 в.о. начальника Вінницької митниці Дудоровою Т.Ю. було винесено постанову в справі про порушення митних правил № 0401/401000/22, якою [PERSON] визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що становить 14 220, 66 гривень. (а.с. 13-14) Як вбачається\~з ЄДРСР,\~доступ до\~якого є\~публічним,\~рішенням Вінницького\~міського суду\~Вінницької області\~від 22.12.2022,\~яке набрало\~законної сили\~03.01.2023,\~було визнано\~протиправною та\~скасовано вищевказану\~постанову Вінницької\~митниці в\~справі про\~порушення митних\~правил №\~0401/401000/22\~від 04.10.2022,\~а справу про адміністративне правопорушення закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Позивачка вважає, що внаслідок безпідставного притягнення її до адміністративної відповідальності їй було завдано моральну шкоду, яка проявилась у необхідності витрачати свій особистий час, відволіктись від професійної діяльності, нести фінансові витрати на правову допомогу для скасування протиправної постанови в суді, докладання додаткових зусиль на поновлення ділової репутації. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані із позовною заявою, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалах від 06.03.2023 і 31.03.2023 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві, відзиві Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області та відповіді на відзив, а також докази, надані разом із ними. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені сторонами в заявах по суті справи, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 11 ЦК України встановлює, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: ст. 56 Конституції України; ст.ст. 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Митного кодексу України шкода, заподіяна особам та їхньому майну неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю митних органів, відшкодовується у порядку, визначеному законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. У даній справі підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про порушення митних правил, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення (справа № 127/24589/22). Факт закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність складу інкримінованого правопорушення, свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Варто наголосити, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2022 по справі 127/24589/22, яке набрало законної сили 03.01.2023, має для суду преюдиційне значення. Суд прийшов до висновку, що в діях [PERSON] відсутні подія і склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 485 МК України. Даним судовим рішенням встановлено порушення прав [PERSON] та факт її незаконного притягнення до адміністративної відповідальності за порушення митних правил за ст. 485 МК України, внаслідок саме неправомірних дій посадових осіб Вінницької митниці. Таким чином, відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вищевказане є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, яке здійснюється незалежно від вини. Вищевказане узгоджується\~із правовими\~висновками Верховного\~Суду,\~викладеними у\~постановах від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17, від 10 жовтня 2019 року в справі № 569/1799/16-ц, від 09 червня 2021 року в справі № 726/837/20, від 26 січня 2022 року в справі № 953/6561/20, від 16 лютого 2022 року в справі № 522/10241/19. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Судом прийнято до уваги, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Суд зауважує також, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. При цьому, суд виходить з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. ст. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Тому судом прийнято до уваги усі обставини справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки.\~ Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загально людських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Судом встановлено наявність спричинення посадовими особами Вінницької митниці моральної шкоди позивачці, в тому числі наявний причинний зв`язок між шкодою і протиправними діяннями заподіювача. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У відповідності до ч. 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Встановлені судом обставини на переконання суду призвели до спричинення позивачці моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із притягненням її до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, які вона не вчиняла. Внаслідок ініціювання провадження у справі про порушення митних правил було порушено звичний розклад життя позивачки, вона змушена була звертатись за допомогою до фахівця у галузі права, переживати страждання доводячи свою невинуватість. Судом враховано характер моральних страждань [PERSON] , глибину її психічних переживань (страждань), тривалість негативних наслідків (страждань). Водночас судом не встановлено істотності вимушених змін у житті позивачки. При цьому, судом прийнято до уваги, що рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Суд звертає увагу що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її збагачення. Вищевказане узгоджується\~із правовими\~висновками Верховного\~Суду,\~зокрема викладеним\~у постанові від 26.04.2023 у справі № 227/4691/21. Тому, враховуючи вищезазначене, беручи до уваги характер моральних страждань, які перенесла позивачка, враховуючи певні її турботи і хвилювання, пов`язані з наслідками неправомірних дій посадових осіб Вінницької митниці, необхідність звернення до суду щодо захисту своїх прав, відношення Вінницької митниці до даних правовідносин, а також виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди на її користь підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 2 000, 00 гривень, що буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони внаслідок дій неправомірного характеру з боку посадових осіб органу державної влади. З норм чинного законодавства України вбачається, що уповноважена посадова особа митного органу, зокрема при складанні протоколу у справі про правопорушення митних правил, не діє як самостійний суб`єкт владних повноважень, а діє від імені органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику.\~Шкода ж,\~завдана посадовою\~або службовою\~особою органу\~державної влади,\~відшкодовується державою\~(ст.\~1174\~ЦК України). За положеннями ст. 2 ЦК України\~держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. За положеннями ч. 1 ст. 167 ЦК України\~держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. При цьому держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. У відповідності до Положення про Державну митну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019\~№ 227,\~Державна митна\~служба України\~(Держмитслужба)\~є центральним\~органом виконавчої\~влади,\~діяльність якого\~спрямовується та\~координується Кабінетом\~Міністрів України\~через Міністра\~фінансів; Держмитслужба\~реалізує державну\~митну політику,\~державну політику\~у сфері\~боротьби з\~правопорушеннями під\~час застосування\~законодавства з\~питань державної\~митної справи;\~Держмитслужба здійснює\~повноваження безпосередньо\~та через\~територіальні органи; до територіальних органів Держмитслужби належать митниці та спеціалізовані органи. Митні органи - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, митниці та митні пости (п. 341 ч. 1 ст. 4 МК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 546 МК України митниця є митним органом, який у зоні своєї діяльності забезпечує виконання завдань, покладених на митні органи; митниця є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, має окремий баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, печатку та бланк із зображенням Державного Герба України та із своїм найменуванням і діє відповідно до Конституції України, цього Кодексу, інших нормативно-правових актів та на підставі положення, яке затверджується наказом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику. Згідно із Положенням про Вінницьку митницю, затвердженим наказом Державної митної служби України № 489 від 29.10.2020, Вінницька митниця є митним органом, який у зоні своєї діяльності безпосередньо здійснює митну справу, забезпечує виконання завдань, покладених на митні органи, а також реалізацію делегованих повноважень Державної митної служби України як її відокремлений підрозділ. У відповідності до вищевказаного Положення митниця бере участь у судових справах та судових процесах (у порядку самопредставництва митниці) через начальника митниці, а також без окремого доручення начальника митниці через його заступників та посадових осіб самостійних структурних підрозділів митниці, відповідно до положень про такі підрозділи, які забезпечують самопредставництво інтересів митниці в судах без окремого доручення начальника митниці; представляє свої інтереси та інтереси Держмитслужби в усіх без виключення судах (місцевих (цивільних, адміністративних, господарських, кримінальних); апеляційних (цивільних, адміністративних, господарських, кримінальних); Верховному Суді (Великій Палаті Верховного Суду, Касаційному адміністративному суді, Касаційному господарському суді, Касаційному цивільному суді, Касаційному кримінальному суді), з усіма відповідними правами та обов`язками наданими законодавством для учасників судового процесу (п. 21 п. 22 Положення). Отже, у цій справі відповідачем є саме держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Таким органом у цій справі є Державна митна служба України, яка є юридичною особою публічного права і дії посадової особи відокремленого підрозділу якої Вінницької митниці, призвели до порушення прав позивачки. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, може бути відповідачем у такій категорії справ. Водночас, залучення або ж незалучення до участі в таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. На вищевказане звернула увагу Велика Палата Верховного Суду в постановах від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц, Верховний Суд в постановах від 22.07.2020 у справі № 295/711/19, від 26.05.2021 у справі № 522/3067/18. Відповідно до\~вимог цивільного\~процесуального законодавства\~у резолютивній\~частині рішення\~зазначаються:\~1)\~висновок суду\~про задоволення\~позову чи\~про відмову\~в позові\~повністю або\~частково щодо\~кожної з\~заявлених вимог; 2)\~розподіл судових\~витрат; 3)\~строк і\~порядок набрання\~рішенням суду\~законної сили\~та його\~оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (ч. 5 ст. 265 ЦПК України). Висновок суду\~про задоволення\~позову чи\~про відмову\~в позові\~повністю або\~частково щодо\~кожної із\~заявлених вимог\~не може\~залежати від\~настання або\~ненастання певних\~обставин (умовне\~рішення).\~У разі\~необхідності у\~резолютивній частині\~також вказується\~про:\~1)\~порядок і\~строк виконання\~рішення; 2)\~надання відстрочення\~або розстрочення\~виконання рішення; 3)\~забезпечення виконання\~рішення; 4)\~повернення судового\~збору; 5)\~призначення судового\~засідання для\~вирішення питання\~про судові\~витрати,\~дату,\~час і\~місце його\~проведення;\~строк для\~подання стороною,\~за клопотанням\~якої таке\~судове засідання\~проводиться,\~доказів щодо\~розміру понесених\~нею судових\~витрат; 6) дату складення повного судового рішення (ч. 7 ст. 265 ЦПК України). При цьому необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена вище норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, Верховним Судом в постанові від 26.01.2022 у справі № 953/6561/20. Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини спричинення шкоди, вимоги розумності і справедливості, а також положення ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок компенсації моральної шкоди 2\~000, 00 гривень. В задоволенні решти вимог слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість та недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Позивачка на момент звернення до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір». Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Судом встановлено, що 21.02.2023 між [PERSON] та АБ «Повразюк та партнери» було укладено договір про надання правової допомоги № 05-МС, на підставі якого було видано ордер адвокату Семенову О.М. (а.с. 12, 18-24) Згідно Єдиного реєстру адвокатів України, Семенов О.М. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 223, виданого 05.12.2005. Умовами договору про надання правової допомоги № 05-МС від 21.02.2023 визначено, що ціна договору розраховується виходячи з наданих АБ актів виконаних робіт (звітів); вартість послуг та принципи ціноутворення узгоджуються сторонами в додатковій угоді № 1; клієнт сплачує АБ винагороду (гонорар) протягом 7 банківських днів після набрання судовим рішенням законної сили (п. 4.1. п. 4.3. договору). 21.02.2023 сторонами договору про надання правової допомоги № 05-МС від 21.02.2023 в додатку № 1 до цього договору узгоджено вартість послуг та принципи ціноутворення. (а.с. 20-23) За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Адвокатом позивачки хоча й було вказано у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат понесення або ж очікування понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу в сумі 30 500, 00 гривень, однак доказів таких витрат суду протягом провадження не надано. Позивачкою та/або її адвокатом не було зроблено заяву про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення у відповідності до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України. При цьому, слід врахувати, що вимога ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Така позиція узгоджується із правовим висновком здійсненим Великою Палатою Верховного Суду 19.02.2020 у постанові по справі №\~755/9215/15-ц. До ухвалення рішення у справі позивачка та/або її адвокат не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення, в даному випадку позивачці, терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення сторонами по справі судових витрат суду не надано. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial