Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

[PERSON] , звернувся до суду з позовом до Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про зняття арешту, накладеного на все рухоме та нерухоме майно (невизначене майно). 21 квітня 2023 року позивачем подано уточнений позов, в якому в якості співвідповідача визначено акціонерне товариство «ТАСкомбанк». В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі №2-2408/11 від 10.04.2012 р. з [PERSON] та [PERSON] стягнуто в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ «ТАСкомбанк» у розмірі 486 423,36 грн. 06 серпня 2012 року до Вознесенівського ВДВС міста Запоріжжя надійшов виконавчий лист №2-2408/11 від 27.04.2012 р., виданий Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ТАСкомбанк» боргу в розмірі 486423,07 грн. 06 серпня 2012 р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 26 вересня 2012 року державним виконавцем Вознесенівського ВДВС міста Запоріжжя Рясною А.С. у виконавчому провадженні ВП [NUMBER] винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника (невизначене майно). За вказаною постановою, 26.09.2012 Запорізькою філією ДП «Інформаційний центр» МЮУ, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого накладений було внесено реєстраційний номер обтяження майна [PERSON] за №13042767 від 26.09.2012, яким накладено арешт майна на все нерухоме майно (невизначене майно), якого у відповідних державних реєстрах нерухомого майна не має. В результаті вжитих заходів, 26.06.2013 року державним виконавцем відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. В подальшому постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції від 19.01.2015 р. знову відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа 2-2408/11 (виконавче провадження ВП 46046440). Проте, постановою від 19.06.2015 р. виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач звернувся до виконавчої служби з виконавчим листом 2-2408/11, виданим Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, та 24.07.2015 р. державним виконавцем Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа 2-2408/11 (виконавче провадження ВП 48210509). Проте, постановою державного виконавця від 26.02.2016 р. виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». При накладенні арешту у виконавчому провадженні ВП [NUMBER] від 26.09.2012 року, державним виконавцем Рясною А.С., обмежено право боржника у володінні, користування та розпорядженні майном, в тому числі тим, права на яке може виникнути у боржника в майбутньому. 26 червня 2013 року державним виконавцем Рясною А.С. відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, проте обмеження у вигляді арешту на все майно, відповідно до постанови державного виконавця від 26.09.2012 року знято не було. 12 червня 2020 року стягувач звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Проте, 20.07.2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі №2-2408/11 було винесено ухвалу, якою в задоволенні заяви стягувача про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання було відмовлено. 13 жовтня 2020 року зазначена ухвала Жовтневого районного суду м. Запоріжжя була залишена без змін постановою Запорізького апеляційного суду. Як вбачається з сайту автоматизованої системи виконавчого провадження, в розділі відомостей про виконавче провадження № 48210509, стан виконавчого провадження зазначається як завершене. Інших виконавчих проваджень стосовно позивача в єдиному реєстрі виконавчих проваджень не має. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2023 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16.03.2023 року справу призначено до судового розгляду. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій просить заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) в судовому засіданні 13.04.2023 р. не заперечуючи проти фактичних обставин справи, вважав передчасним зняття арешту, накладеного на все рухоме та нерухоме майно позивача [PERSON] . Відповідач акціонерне товариство «ТАСкомбанк» отримало судову повістку з додатками на 15.05.2023 р., що підтверджується відміткою на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Представник відповідача до суду не з"явився, про причину неявки суд не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідно до ст. ст. 128,129 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. В зв`язку з неявкою належним чином повідомленого відповідача, на підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто за його відсутності, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вичивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як слід, з позову, даний цивільно-правовий спір виник із приводу перебуванням під арештом майна, що є приватною власністю. Судом встановлено та підтверджено доказми, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі №2-2408/11 від 10.04.2012 р. з [PERSON] та [PERSON] стягнуто в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ «ТАСкомбанк» у розмірі 486 423,36 грн. 06 серпня 2012 року до Вознесенівського ВДВС міста Запоріжжя надійшов виконавчий лист №2-2408/11 від 27.04.2012 р., виданий Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ТАСкомбанк» боргу в розмірі 486423,07 грн. 06 серпня 2012 р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 26 вересня 2012 року державним виконавцем Вознесенівського ВДВС міста Запоріжжя Рясною А.С. у виконавчому провадженні ВП [NUMBER] винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника (невизначене майно). За вказаною постановою, 26.09.2012 Запорізькою філією ДП «Інформаційний центр» МЮУ, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого накладений було внесено реєстраційний номер обтяження майна [PERSON] за №13042767 від 26.09.2012, яким накладено арешт майна на все нерухоме майно (невизначене майно), якого у відповідних державних реєстрах нерухомого майна не має. В результаті вжитих заходів, 26.06.2013 року державним виконавцем відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. В подальшому постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції від 19.01.2015 р. знову відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа 2-2408/11 (виконавче провадження ВП 46046440). Проте, постановою від 19.06.2015 р. виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач звернувся виконавчої служби з виконавчим листом 2-2408/11, виданим Жовтневим районним судом м.Запоріжжя, та 24.07.2015 р. державним виконавцем Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа 2-2408/11 (виконавче провадження ВП 48210509). Проте, постановою державного виконавця від 26.02.2016 р. виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження». При накладенні арешту у виконавчому провадженні ВП [NUMBER] від 26.09.2012 року, державним виконавцем Рясною А.С. обмежено право боржника у володінні, користування та розпорядженні майном, в тому числі тим, права на яке може виникнути у боржника в майбутньому. 26 червня 2013 року державним виконавцем Рясною А.С., відповідно до п.5 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, проте обмеження у вигляді арешту на все майно, відповідно до постанови державного виконавця від 26.09.2012 року знято не було. 12 червня 2020 року стягувач звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Проте, 20.07.2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі 2-2408/11 в задоволенні заяви стягувача про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання було відмовлено. Як вбачається з сайту автоматизованої системи виконавчого провадження, в розділі відомостей про виконавче провадження № 48210509, стан виконавчого провадження зазначається як завершене. Інших виконавчих проваджень стосовно позивача в єдиному реєстрі виконавчих проваджень не має. Відповідно до вимог ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України, цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Згідно зі статтею 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, примусового виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Вимогами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбаченні законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має праве володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставне позбавлений свого майна. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Таким чином, для захисту права або інтересу особи, необхідно встановити факт його порушення та за наявності такого порушення захистити відповідне право або інтерес у обраний позивачем законний спосіб захисту. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у Постанові від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснив, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. В ході судового розгляду доведено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, міститься запис №13042767 від 26.09.2012, відносно [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , у відповідності до якого, на все майно, яке належить позивачу у справі накладений арешт від 26.09.2012 року, вчинений державним виконавцем Вознесенівського ВДВС м.Запоріжжя Рясною А.С. у виконавчому провадженні №33722548 від 06.08.2012, яке завершено. Тобто, вказане обтяження не було зняте державним виконавцем після завершення виконавчого провадження №33722548. Крім того, матеріалами справи підтверджено та доведено той факт, що стягувач за вказаним виконавчим провадженням позбавлений можливості пред`явити виконавчий лист до виконання в майбутньому, що в свою чергу підтверджується ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.07.2020 року у справі №2-2408/11, якою судом було відмолено стягувачу у задоволенні заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа. Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно із частиною другою статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу". Частиною першою статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно із положеннями статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виходячи зі змісту статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Положеннями статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. Відповідно до частин третьої, четвертої і п`ятої статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. До підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (частина перша статті 50 Закону України "Про виконавче провадження"). Частиною другою статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до пункту четвертого частини першої та частини п`ятої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 2/0301/806/11, Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню. На підставі викладеного, суд погоджується з доводами позивача у справі та зазначає, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19), від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09, провадження № 61-12406св21 (ЄДРСРУ № 108296856), від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21, ЄДРСРУ № 108653799). Викладені у цьому рішенні мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19). А отже, за висновком суду, позивач, як власник майна, правомірно вимагає усунення таких перешкод. Суд переконаний, що обтяження, накладене на все майно позивача, - підлягає зняттю, як такий що створюють перешкоди для здійснення позивачем належних йому речових прав. А тому, суд вважає, що в інший правовий спосіб, ніж звернення до суду з даним позовом із визначеним колом сторін, позивач захистити своє порушене право позбавлений можливості. Враховуючи вищевикладене, надавши правову оцінку доводам та доказам сторін, суд дійшов висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на вимогах закону, докази на які позивач посилається є належними та допустимими, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved