Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

24.11.2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, в обґрунтування якого вказав, що 22.11.2007 року між ВАТ «Ерсте банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/1721/3/07019 за умовами якого кредитор відкрив позичальнику не відновлювальну кредитну лінію в сумі 50000 доларів США з строком користування кредитними коштами до 21 листопада 2012 року із сплатою 13% річних. Того ж дня, сторонами був узгоджений Додаток №1 до кредитного договору № 014/1721/3/07019 та розрахунок сукупної вартості кредиту. Згідно зі Статуту ПАТ «Фідобанк», затвердженим рішенням Загальних зборів акціонерів від 14.04.2016, 30.10.2013 року на підставі рішення Загальних зборів акціонерів Банку (Протокол №68) був затверджений передавальний акт, у відповідності до якого Банку було передано усе майно, права та обов`язки ПАТ «Фідокомбанк», який був правонаступником прав та зобов`язань ВАТ «Ерсте Банк» та ПАТ «Ерсте Банк», а тому ПАТ «Фідобанк» є правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ «Ерсте Банк» та ПАТ «Ерсте Банк». 13 серпня 2018 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «ФК «Фінмарк» було укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором №014/1721/3/07019 від 22.11.2007, згідно якого TOB «ФК «Фінмарк» стали правонаступником за даним кредитним договором. 03.09.2018 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Фінмарк» (первісним кредитором) та [PERSON] (Новим Кредитором) було укладено Договір № 657/07- 18-К про відступлення прав вимоги. 16.11.2022 р. між [PERSON] (Первісним Кредитором) та [PERSON] (Новим Кредитором) було укладено Договір № 1 про відступлення прав вимоги. Відповідно до п. 1.1. Договору «За цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Первісний кредитор відступає шляхом продажу Новому кредитору, належні Первісному кредитору (на підставі укладеного Договору про відступлення права вимоги від 13.08.2018 р. від ПАТ «Фідобанк» до ТОВ «ФК «Фінмарк» та укладеного Договору про відступлення права вимоги від 03.09.2018 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінмарк» та [PERSON] ), а Новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Первісного кредитора до позичальників зазначених в додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконувати обов`язки боржників, за кредитними договорами з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом «Права вимоги. Новий кредитор сплачує Первісному кредитору грошові кошти в сумі та у порядку, визначеному цим Договором». Згідно Реєстру договорів, права вимоги з якими відступаються, та боржників за такими договорами (що є Додатковим №1 до даного Договору) вказано про відступлення права вимоги за Кредитним Договором №014/1721/3/07019 від 22 листопада 2007 року з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін, та доповненнями до вказаного договору, тощо, що є його невід`ємними частинами, укладений між ВАТ «Ерсте Банк» та позичальником, фізичною особою [PERSON] . Сума заборгованості за кредитним договором становить 718133,22 грн., що еквівалентно 26357,73 долари США. Отже, станом на 16.11.2022 р. правонаступником усіх прав та обов`язків за вищевказаним кредитним договором став [PERSON] . Позичальник (боржник) [PERSON] увесь цей час не виконує своїх зобов`язань по сплаті кредитних коштів, існує борг у розмірі 26357,73 долари США. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, з Відповідача підлягає стягненню 3 % річних та інфляційні втрати з 04.04.2017 р. по 23.02.2022 р. (з урахуванням зупинення строку позовної давності від 02.04.2020р. по даний час). Відносно розміру заборгованості, то вона згідно Договору переуступки права вимоги становить 26357,73 доларів США, а отже право вимоги щодо стягнення з Боржника кредиту перейшло до нового кредитора саме в цій сумі (хоча реальна сума заборгованості є набагато вищою). Згідно ст. 524 ЦК України «Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.1,2 ст. 533 ЦК України «Грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншім нормативно-правовим актом». Відповідно до інформації з загальнодоступних джерел станом на 04.04.2017 р. курс дол. США. становив 27,02 грн. Отже, станом на 04.04.2017 р. розмір заборгованості становив (26 357,73 дол. США х 27,02 ) - 712 185, 86 грн., тому розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат є наступним. За період з 04.04.2017 по 23.02.2022 нараховуються на заборгованість в розмірі 712185, 86грн.: 3% річних в розмірі 104544,98 грн. та інфляційні нарахування - 345355,70 грн. З врахуванням наведеного позивач просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3 відсотки річних та інфляційні втрати у розмірі 449900, 68 грн.; стягнути з Відповідача усі судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задоволити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав зазначених у відзиві, пояснивши, що кошти надавались у доларах і повинні повертатись у доларах, а тому нарахування інфляційних втрат на гривневий еквівалент боргу є незаконним. Крім наведеного, кредитні зобов`язання між сторонами є натуральними, оскільки не можуть бути захищені в судовому порядку через сплив строку позовної давності. Нарахування 3% річних та інфляційних втрат за порушення вказаних зобов`язань є протиправним. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.11.2007 року між ВАТ «Ерсте банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/1721/3/07019 за умовами якого кредитор відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в сумі 50000 доларів США, зі строком користування кредитними коштами до 21 листопада 2012 року, із сплатою 13% річних. 13 серпня 2018 року між ПАТ «Фідобанк», який є повним правонаступником ВАТ «Ерсте банк» та ТОВ «ФК «Фінмарк» було укладено договір про відступлення прав вимоги до позичальників, зазначених у Додатку №1, в т.ч. і за кредитним договором №014/1721/3/07019 від 22.11.2007р., згідно якого TOB «ФК «Фінмарк» стало новим кредитором за даним кредитний договором. 03.09.2018 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Фінмарк» (первісним кредитором) та [PERSON] (Новим Кредитором) було укладено Договір № 657/07- 18-К про відступлення прав вимоги до позичальників зазначених у Додатку №1 до цього договору, в т.ч. і за кредитним договором №014/1721/3/07019 від 22.11.2007р. 16.11.2022 р. між [PERSON] (Первісним Кредитором) та [PERSON] (Новим Кредитором) було укладено Договір № 1 про відступлення прав вимоги. Відповідно до п. 1.1. вказаного Договору «За цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Первісний кредитор відступає шляхом продажу Новому кредитору, належні Первісному кредитору (на підставі укладеного Договору про відступлення права вимоги від 13.08.2018 р. від ПАТ «Фідобанк» до ТОВ «ФК «Фінмарк» та укладеного Договору про відступлення права вимоги від 03.09.2018 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінмарк» та [PERSON] ), а Новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Первісного кредитора до позичальників зазначених в додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконувати обов`язки боржників, за кредитними договорами з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом «Права вимоги. Новий кредитор сплачує Первісному кредитору грошові кошти в сумі та у порядку, визначеному цим Договором». Згідно Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (що є Додатком №1 до даного Договору) вказано про відступлення права вимоги за Кредитним Договором №014/1721/3/07019 від 22 листопада 2007 року з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін, та доповненнями до вказаного договору, тощо, що є його невід`ємними частинами, укладений між ВАТ «Ерсте Банк» та позичальником, фізичною особою [PERSON] . Сума заборгованості за кредитним договором становить 26357,73 доларів США, еквівалент національній валюті 718133,22 грн. Отже, станом на 16.11.2022 р. правонаступником усіх прав та обов`язків за вищевказаним кредитним договором став [PERSON] . Згідно розрахунку позивача за період з 04.04.2017р. по 23.02.2022р. нараховано на заборгованість в розмірі 712185, 86грн.: 3% річних в розмірі 104544,98 грн. та інфляційні нарахування - 345355,70 грн. Вищевказані обставини підтверджуються: кредитним договором № 014/1721/3/07019 від 22.11.2007 року; Договором про відступлення права вимоги від 13.08.2018 р. та Додатком №1 до нього; Договором про відступлення права вимоги від 03.09.2018р. та Додатком №1 до нього; Договором № 1 про відступлення прав вимоги від 16.11.2022 р. та Додатком №1 до нього; розрахунком заборгованості. Стаття 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Предметом кредитного договору № 014/1721/3/07019 від 22.11.2007 року є іноземна валюта - долари США. За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Крім наведеного,\~слід зазначити,\~що тлумачення\~частини першої\~статті 509,\~частини першої\~статті 267,\~статті 625\~ЦК України\~свідчить,\~що:\~ натуральним\~є зобов`язання\~вимога в\~якому,\~не може\~бути захищена\~в судовому\~(примусовому)\~порядку,\~але добровільне\~виконання якої\~не є\~безпідставно набути\~майном;\~конструкція статті\~625\~ЦК України\~щодо нарахування\~3\~%\~річних та\~інфляційних втрат\~розрахована на\~її застосування\~до такого\~грошового зобов`язання,\~вимога в\~якому може\~бути захищена\~в судовому\~(примусовому)\~порядку;\~кредитор в\~натуральному зобов`язанні\~не має\~права на\~нарахування 3\~%\~річних та\~інфляційних втрат,\~оскільки вимога\~в такому\~зобов`язанні\~не може\~бути захищена\~в судовому\~(примусовому)\~порядку. Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18). У вказаній постанові на підставі частини другої статті 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду висловив такий висновок про застосування норми права. Натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 зазначено наступні правові висновки. Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: - натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; - задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності; - законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності; - очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги; - приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Зі змісту кредитного договору № 014/1721/3/07019 від 22.11.2007 року вбачається, що кредит надавався [PERSON] на строк до 21.11.2012 року, в зв`язку з чим, перебіг позовної давності щодо стягнення основної заборгованості розпочався з 21.11.2012 року. Позивач [PERSON] позову про стягнення задавненої вимоги (основної заборгованості) не пред`явив. З огляду на вищевикладене, кредитор може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до\~ [PERSON] про\~стягнення коштів\~3%\~річних та\~інфляційних втрат, слід відмовити На підставі викладеного та

Outcome: dismissed