Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , 3-тя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення коштів. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивачка зазначає, що 02 серпня 2018 року позивач звернулась в Деснянський районний суд міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голуб Наталія Юріївна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень. В подальшому, в якості Третьої особи, до участі в справі було залучено Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. Свої позовні вимоги позивач мотивувала наступним. 05.06.1995 року квартиру за адресою: [ADDRESS] , де мешкала вона з сином, було приватизовано на двох осіб в рівних частках: на [PERSON] та її сина [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, заповіту на випадок смерті не залишив. Спадкоємцями першої черги після його смерті стала позивач - його мати, рідна донька померлого [PERSON] та дружина померлого [PERSON] . Донька [PERSON] та дружина [PERSON] від спадщини відмовились на користь позивача. Про ці обставини не заперечувала і Відповідач [PERSON] . Позивач, як спадкоємець першої черги, з урахуванням вищевказаних відмов від спадщини прийняла спадщину після померлого - 1/2 частину квартири та 03 листопада 2016 року отримала Свідоцтво на право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири. Жодного наміру продавати успадковану частину квартири та всю квартиру загалом не мала, іншого житла не має. Було б дивно та нелогічно оформляти всю квартиру на себе, в тому числі успадковану половину, щоб на другий день замовити оцінку для продажу цієї квартири, а ще через декілька днів продати її спадкоємцю (Відповідачці), яка від неї відмовилась декілька днів назад. Позивач абсолютно не розуміла, що відбувається, не тільки через правову необізнаність, а й ще через те, що помер син та вона перебувала у вкрай тяжкому психологічному та фізичному стані: безсоння, нервова виснаженість. Відповідачка використовувала її тяжкий стан та її загальною неграмотність, віком 79 років на момент правочину. Вона ніколи не замовляла оцінку квартири. Однак, як виявилось, вже на наступний день після отримання Свідоцтва про право на спадщину - 04 листопада 2016 року - хтось таку оцінку замовив у незалежного експерта і 08 листопада 2016 року така оцінка була вже готова, а 11 листопада 2016 року відбувся договір відчуження. Після смерті сина з Відповідачкою у них склались вкрай напружені стосунки, вона принижувала її та забирала всі документи, включно з паспортом, у зв`язку з чим позивач зверталась до Деснянського РУГУ МВС України в місті Києві. Оскільки, документи з дільничим та поліцією вдалось забрати - кримінальну справу не порушували. В 2018 році під час оплати рахунків, вона випадково стало відомо, що 11.11.2016 року, тобто через неділю після отримання спадщини, вона нібито продала квартиру Відповідачці. Позивач звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом, пославшись на ст.ст.6, 15, 16, 20, 23, 29, 203, 215, 216, 321, 328, 361, 362, 655, 658 ЦК України, які регулюють правовідносини укладення правочинів та захист права власності, та просила визнати Договір купівлі - продажу квартири недійсним. Деснянський районний суд міста Києва 03 серпня 2020 року позовні вимоги задовольнив частково, зменшивши лише суму моральної шкоди, але погодився з незаконністю договору купівлі - продажу та скасував його. Але на рішення суду першої інстанції представником Відповідача було подано апеляційну скаргу, яка Постановою Київського апеляційного суду 25 лютого 2021 року була задоволена, рішення суду першої інстанції скасовано в повному обсязі та ухвалено нове рішення, яким в позовних вимогах відмовлено в повному обсязі. В подальшому Верховний Суд залишив постанову апеляційного суду без змін, підтримавши позицію апеляційної інстанції про те, що раз позивач підписала Договір, отже погодилась з його істотними умовами, зазначивши, що основною гарантією законності правочину є його посвідчення нотаріусом. Проте позивач і зараз стверджую, що відносно неї мало місце введення її в оману та обман з боку Покупця, використання її тяжкого стану, оскільки: оформлення правочину майже співпадає з оформленням права на спадщину; правочин відбувався у одного і того ж нотаріуса, з урахуванням вихідних днів - відбувся на протязі декількох днів тижня; Покупець - особа з якою вона перебувала та перебуваю в край неприязних стосунках. Позивач вважала, що оформляє спадкові права, для чого неодноразово відвідувала нотаріуса та підписувала безліч документів. Зі свого боку вона помилялась, а з боку Покупця - Відповідачки мав місце обман. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Посилаючись на викладене позивач просила: Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 850813,00 гривень. Також, позивач зазначила, що нею не пропущено строк позовної давності з поважних причин - оскарження Договору купівлі - продажу в судовому порядку. Остаточне рішення по справі було прийняте Верховним Судом в 2021 році. Апеляційний суд постановив рішення 25 лютого 2021 року. Отже, срок позовної давності після постановления рішення повинен відраховуватися з 25 лютого 2021 року. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Протягом підготовчого розгляду справи представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення вимог позову заперечував, посилаючись на їх безпідставність. Також, представником відповідача заявлено клопотання про пропуск позивачем строку позовної давності. 23 травня 2022 року стороною відповідача подано відзив, відповідно до якого відповідач просив залишити позов без задоволення з наступних підстав. В обґрунтування доводів позовної заяви Позивач зазначає - «Жодного наміру продавати успадковану частину квартири та всю квартиру загалом я не мала». Вище зазначене твердження Позивача суперечить наступним документам, а саме: в Договорі купівлі-продажу квартири від 11 листопада 2016 року, зареєстрованому в реєстрі за № 1309 та посвідченому Голуб Н.Ю. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу зазначено, що квартира, що відчужується належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, що видане 05 червня 1995 року Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради, згідно з розпорядженням (наказом) від 05 червня 1995 року № 1725 та яка зареєстрована в Київському бюро технічної інвентаризації 08 червня 1995 року та записана у реєстрову книгу № 1875 та Свідоцтва про право на спадщину за законом, що видано Голуб Н.Ю. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03 листопада 2016 року за реєстровим № 1271; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1075193180000, номер запису про право власності: 17267236. В Свідоцтві про право на спадщину за законом, посвідченому 03.11.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голуб Н.Ю. зазначено, що на підставі ст. 1261 Цивільного кодексу України спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна гр. [PERSON] , 1969 року народження, який помер [INFO] , є його мати гр. [PERSON] , [INFO] , податковий номер [NUMBER] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , у тому числі з урахуванням двох третіх спадкового майна від яких відмовились: дружина [PERSON] та дочка [PERSON] . Договір купівлі - продажу квартири від 11 листопада 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 1309 та посвідчений Голуб Н.Ю., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, підписано особисто Позивачем - [PERSON] . Справжність підпису Позивачки було перевірено приватним нотаріусом під час посвідчення цього договору. Згідно п. 11 Договору купівлі-продажу квартири від 11 листопада 2016 року, зареєстрованому в реєстрі за № 1309 та посвідченому Голуб Н.Ю. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм нотаріусом роз`яснено. Сторони стверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину та не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Зазначені вище факти були перевірені та досліджені Деснянським районним судом м. Києва в ході розгляду справи № 754/10279/18 за позовною заявою [PERSON] , до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голуб Н.Ю., про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень. Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2022р. у справі № 754/10279/18, провадження № 22- ц/824/411/2021 у задоволенні позову [PERSON] , до [PERSON] , Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голуб Н.Ю., про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень, стягненні моральної шкоди - відмовлено. Як встановлено Деснянським районним судом м. Києва під час розгляду справи №754/10279/18, що укладений 11 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голуб Н.Ю. Згідно п. 3 Договору купівлі-продажу квартири від 11 листопада 2016 року, зареєстрованому в реєстрі за № 1309 та посвідченому Голуб Н.Ю. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, продаж квартири вчинено за: 850 900,00 (вісімсот п`ятдесят тисяч дев`ятсот) гривень 00 копійок, які Продавець отримав в повному обсязі від Покупця до підписання цього договору. Зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 11 листопада 2016 року вбачається, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема, у пункті 3 договору вказано, що продаж квартири вчинено за 850900 грн. 00 коп., які продавець отримав в повному обсязі від покупця до підписання цього договору. Позивачка підписала договір купівлі-продажу квартири від 11 листопада 2016 року без будь-яких зауважень та застережень, що свідчить про надання нею згоди по всіх його істотних умовах, а також свідчить про виконання покупцем обов`язку зі сплати ціни договору купівлі - продажу. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року підготовче провадження у справі закрито. Протягом судового розгляду справи представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення вимог позову заперечував, посилаючись на їх безпідставність. Відповідач до судового розгляду не з`явилась, в поданих письмових поясненнях зазначила про проведення розрахунку з позивачем за договором купівлі - продажу квартири. Представник третьої особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до розгляду не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість задоволення позову з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 червня 1995 року Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради, позивачкою [PERSON] та її сином [PERSON] була приватизована в рівних долях квартира [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. 03 листопада 2016 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким вона успадкувала після смерті її сина [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 листопада 2016 року [PERSON] була єдиним власником квартири [ADDRESS] . Установлено, що 11 листопада 2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець прийняти у власність квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голуб Н.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 1309. Відповідно до пункту 3 цього договору, продаж квартири вчинено за 850900 грн. 00 коп., які продавець отримав в повному обсязі від покупця до підписання цього договору. Така вартість квартири визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-якого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні квартири; за їх розсудом визначена в цьому договорі вартість квартири є справедливою і відповідає її дійсній вартості. Згідно з пунктом 11 договору, вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм нотаріусом роз`яснено. Сторони стверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину та не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голуб Н.Ю. Особи сторін приватним нотаріусом встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] відчужуваної квартири перевірено. На підставі вказаного договору купівлі-продажу від 11 листопада 2016 року згідно рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голуб Н.Ю., індексний номер: 32344642, здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Дані обставини встановлені судовими рішеннями у справі №У 754/10279/18, в межах перевірки дійсності правочину - договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] укладеного 11 листопада 2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець). Дійсність даного правочину була встановлена Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року, якою апеляційну скаргу [PERSON] задоволено; рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат. Апеляційний суд вважав безпідставними посилання у позовній заяві на те, що відчуження частки спірної квартири відбулось без письмової згоди [PERSON] і що вона не уповноважувала інших осіб на відчуження своєї частки, оскільки станом на час укладення договору купівлі-продажу [PERSON] була єдиним власником квартири [ADDRESS] , і цей договір купівлі-продажу укладений та підписаний особисто [PERSON] . Оскільки договір купівлі-продажу квартири підписаний [PERSON] та [PERSON] у присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голуб Н. Ю., приватним нотаріусом встановлено їх особи, дієздатність, а також перевірено належність [PERSON] відчужуваної квартири, апеляційний вважав відсутніми підстави ставити під сумнів наявність у [PERSON] волевиявлення на відчуження спірної квартири, у зв`язку з чим зробив висновок про відмову в задоволенні позову. Позовні вимоги про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень є похідними від позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, а тому апеляційний суд відмовив у їх задоволенні за безпідставністю. Встановивши відсутність протиправної поведінки відповідачки щодо позбавлення позивачки житла, апеляційний суд вважав відсутніми підстави для задоволення повних вимог [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди. Постановою Верховного суду від 24 листопада 2021 року постанова Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року була залишена без змін. Даними судовими рішеннями встановлено, що договір купівлі-продажу квартири підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, сторони виконали його умови, що свідчить про погодження сторонами істотних умов договору, а тому немає підстав для визнання його недійсним. Отже, у суду відсутні підстави вважати, що сторони не досягли згоди саме щодо п. 3 договору купівлі - продажу - «продаж квартири вчинено за 850900 грн. 00 коп., які продавець отримав в повному обсязі від покупця до підписання цього договору. Така вартість квартири визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-якого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні квартири; за їх розсудом визначена в цьому договорі вартість квартири є справедливою і відповідає її дійсній вартості.» У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 937/5316/20 (провадження № 61-8217св21) вказано, що «тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину». Тлумачення статей 215, 216 ЦК України та статей 651 - 653 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує конструкції «недійсність договору» та «розірвання договору», як за підставами, так і за своїми правовими наслідками. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для визнання його недійсним. Відповідно до вимог ст.. 655 ЦК України, За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до вимог ст. 691 ЦК України, Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Якщо ціну встановлено залежно від ваги товару, вона визначається за вагою нетто, якщо інше не встановлено договором купівлі-продажу. Якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару. Якщо продавець прострочив виконання обов`язку щодо передання товару, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на день передання товару, встановлений у договорі, а якщо такий день не встановлений договором, - на день, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Положення цієї частини про визначення ціни товару застосовуються, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не наведено достатньо доказів на підтвердження позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed