Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-01 00:00:00

[PERSON] в особі представника - адвоката Тільного А.О. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою, зареєстрований 23 січня 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис №64. Також просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання батька - [PERSON] за адресою проживання батька: [ADDRESS] . В обґрунтування пред`явлених позовних вимог посилався на те, що 23 січня 2010 року між ним та відповідачкою [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №64. [INFO] в них народився син - [PERSON] . [INFO] [PERSON] народила дочку - [PERSON] . Посилався, що шлюбно-сімейні стосунки в них з відповідачкою припинилися у травні 2014 року, з того часу вони спільного господарства не ведуть. Причиною розпаду сім`ї послугували зовсім різні погляди на життя, шлюб та сім`ю, ведення домашнього господарства, а також різність характерів. На думку позивача, подальше спільне проживання однією сім`єю та примирення між подружжям є неможливим. За вказаних обставин вважав, що подальше збереження шлюбу буде суперечитиме його інтересам та інтересам їх з відповідачкою малолітнього сина. Зазначив, що народжена [INFO] відповідачкою [PERSON] дитина - [PERSON] , не є його дочкою, в зв`язку з чим ним було пред`явлено позов до суду про оспорювання батьківства та виключення відомостей про особу, як батька з актового запису про народження дитини. З приводу пред`явлених позовних вимог щодо визначення місця проживання їх спільної з відповідачкою дитини - [PERSON] , [INFO] , з ним за його місцем проживання, позивач зазначив, що з 07 червня 2022 року малолітній [PERSON] добровільно прийшов проживати до нього, його батька, за адресою: [ADDRESS] . До цього дитина деякий час проживала з його, позивача, батьками - [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Посилався, що переїзд дитини спочатку до баби з дідом, а згодом - до нього, [PERSON] , був обумовлений тим, що [PERSON] , як мати, не виконувала своїх обов`язків по вихованню сина, не надавала дитині необхідного харчування, не спілкувалася з сином в обсязі, необхідному для його нормального розвитку, [PERSON] жорстоко поводилася з малолітнім сином, зловживає алкогольними напоями, має скрутне матеріальне становище. За вказаних обставин, позивач зазначає, що вимушений звернутися до суду з даним позовом, просить розірвати шлюб, зареєстрований з відповідачкою [PERSON] та визначити місце проживання дитини сторін - [PERSON] з ним за його місцем проживання, оскільки це буде сприяти правам та інтересам їх малолітнього сина на гармонійний розвиток та належне виховання, чого відповідачка у справі дитині надати не може. 16 березня 2023 року Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] №116, згідно з яким, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] . Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2022 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху, позивачу надавався строк 10 днів з дня вручення копії ухвали для усунення недоліків позовної зави. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2023 року підготовче провадження у вказаній цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Задоволено клопотання позивача, постановлено викликати та допитати свідків, заслухати в судовому засіданні думку малолітньої особи - [PERSON] , [INFO] , для з`ясування його думки для вирішення подальшого питання стосовно визначення місця проживання дитини. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Тільний А.О., який діє на підставі ордеру, у судовому засіданні пред`явлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, про обставини, які послугували підставою для звернення до суду з даним позовом, пояснили, як про це зазначено у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Водолазький О.М. у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду були повідомлені належним чином та своєчасно. На адресу суду надійшли рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень відповідачці [PERSON] , які отримані останньою особисто. Від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Водолазького О.М. через канцелярію суду надійшла заява, в якій представник відповідача зазначає, що між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «ЛЕКС АРТ» 04.04.2023 розірвано договір про надання правової допомоги №04/01-23 від 20.01.2023, в зв`язку з чим, адвокат Водолазький О.М. з 04.04.2023 не здійснює представництво відповідача [PERSON] у даній цивільній справі. Будь-яких заяв та клопотань від відповідачки [PERSON] не надходило, процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву відповідачка не скористалася. Представник третьої особи - Служби у справах дітей по Салтівському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Федоровська О.С. у судовому засіданні проти задоволення позовної вимоги позивача щодо визначення місця проживання малолітньої дитини сторін - [PERSON] , 2010 року народження, не заперечувала, вважала за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком за його адресою проживання. В обґрунтування обраної позиції посилалася на обставини, як вони зазначені у висновку щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , наданим Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради. Посилалася, що в ході складання висновку щодо доцільності/недоцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком, ними проводилася бесіда з [PERSON] , позивачем у справі, досліджувалися умови проживання позивача, водночас [PERSON] , відповідач у справі, жодного разу за їх викликами до Департаменту служб у справах дітей ХМР (Департамент) не з`явилася, письмових пояснень не надавала. Зазначила, що вже після того, як Департаментом був наданий висновок на виконання вимог ст. 19 СК України, відповідачка [PERSON] зателефонувала до Департаменту, їй було роз`яснено право на пред`явлення до суду зустрічної позовної заяви про визначення місця проживання сина разом з нею, проте, таким правом, як убачається з матеріалів справи, вона не скористалася. Ураховуючи повторну неявку в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши вступне слово позивача та його представника, представника третьої особи, заслухавши показання свідків, думку малолітнього [PERSON] , дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Як установлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 23 січня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №64, під час державної реєстрації шлюбу відповідач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що знаходить своє підтвердження належним чином засвідченою копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 23 листопада 2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а.с. 12). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , про що 23 червня 2010 року складено відповідний актовий запис №611, що підтверджується належним чином засвідченою копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 07 грудня 2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а.с. 10). [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , про що 06 грудня 2019 року складено відповідний актовий запис №750, що підтверджується належним чином засвідченою копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 07 грудня 2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а.с. 11). За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України та ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 5 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Правилами ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх до збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і зберігання шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їх дітей, що має суттєве значення. Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст. ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейних стосунків. Відповідачем не надано будь-яких переконливих доводів того, що сторонами вчиняються дії, спрямовані на збереження сім`ї. З огляду на викладене, суд, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, беручи до уваги фактичні взаємовідносини подружжя, доходить висновку, що шлюб, укладений між сторонами, носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить його інтересам, подальше сімейне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим, відповідачем не наведено наявності передбачених законом підстав для відмови у задоволенні позову, та, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, наявні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині розірвання шлюбу, зареєстрованого з відповідачем. Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього сина сторін - [PERSON] , 2010 року народження, разом з батьком за його місцем проживання, суд керується таким. Як було встановлено судом вище, сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 23 січня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №64. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , про що 23 червня 2010 року складено відповідний актовий запис №611. [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , про що 06 грудня 2019 року складено відповідний актовий запис №750. Позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Як убачається з довідки №1321, виданої 07 лютого 2023 року КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» [PERSON] , 1989 року народження, на диспансерному (профілактичному) обліку не перебуває (а.с. 122). Відповідно до довідки №1260 від 07.02.2023, виданої КНП «Міський психоневрологічний диспансер №3» Харківської міської ради [PERSON] , 1989 року народження, впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «МПНД №3» ХМР не звертався, на обліку у даній медичній установі не перебуває (а.с. 123). Згідно з Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, [PERSON] має статус фізичної особи - підприємця, про що в ЄДРПОУ міститься відповідний запис за №2010350000000164546 (а.с. 129-130). Департамент служб у справах дітей, як орган опіки та піклування надав висновок №116 від 16.03.2023, зі змісту якого вбачається, що малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де для проживання, виховання та повноцінного розвитку дитини створені всі необхідні умови. Батько [PERSON] піклується про сина та забезпечує його всім необхідним для життя та навчального процесу. Малолітній [PERSON] , [INFO] , написав письмові пояснення, що бажає проживати з батьком. Питання щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, [PERSON] , було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради на підставі наявних документів. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, тому Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . (а.с. 143-144). Як пояснила у судовому засіданні свідок [PERSON] , вона є матір`ю позивача. Зазначила, що її син [PERSON] вже давно, приблизно з 2014 року, не проживає з [PERSON] , відповідачкою у справі. Посилалася, що коли [PERSON] проживав з матір`ю, відповідачкою у справі, [PERSON] просила гроші в [PERSON] , посилаючись на потреби їх сина - [PERSON] , проте витрачала усі грошові кошти на свої потреби, про сина не піклувалася. Зазначила, що [PERSON] просила [PERSON] телефонувати батькові ( [PERSON] ) та просити в нього додаткові гроші. Посилалася, що [PERSON] забрала в сина його мобільний телефон та здала його до ломбарду, усі речі, які [PERSON] купував синові, відповідачка в сина забирала та також відносила в ломбард, щоб отримати грошові кошти. Як пояснила свідок, [PERSON] розповідала людям про те, що в її сина [PERSON] та що вона потребує коштів на лікування дитини, таким чином шахрайським шляхом виманювала в людей гроші, які витрачала на власні потреби, у тому числі, алкоголь. Також зауважила, що [PERSON] неодноразова била її онука [PERSON] , одного разу навіть вдарила дитину самокатом по голові, її онук часто був ненагодований. Посилалася, що спочатку [PERSON] боявся розповісти батькові та бабі з дідом, що матір над ним знущається, а одного разу, це було десь наприкінці квітня 2022 року, він прийшов до неї додому весь у сльозах та попрохав забрати його жити до себе. Коли в подальшому [PERSON] не захотів повертатися додому до матері та залишився жити в них, його баби та діда, [PERSON] приходила до них у стані алкогольного сп`яніння. Також повідомила, що їй відомо, що відповідачка дозволяла собі приходити на роботу у п`яному вигляді. Посилалася, що онук трохи побув в них, а потім його забрав до себе жити батько - [PERSON] та з того часу її онук проживає разом з її сином. [PERSON] , яка була допитана судом як свідок, повідомила, що вони з [PERSON] та його сином - [PERSON] проживають разом за адресою: [ADDRESS] . Зазначила, що познайомилася з [PERSON] у 2021 році, коли вони з [PERSON] , позивачем у справі, приходили у гості до його батьків. Зазначила, що їй відомо, що [PERSON] , мати [PERSON] , налаштовувала сина проти батька, коли [PERSON] ще проживав з нею, не дозволяла дитині бачитися та спілкуватися з батьком. Посилалася, що [PERSON] дзвонив батькові та скаржився, що мати його б`є, кричить на нього, забрала в нього його мобільний телефон та здала його до ломбарду. Пояснила, що [PERSON] , відповідач у справі, займала в людей гроші та витрачала їх на алкоголь, внаслідок чого по району розвішані фотографії [PERSON] з написом, що вона шахрайка, виманює в людей гроші та не віддає. Зазначила, що усі гроші, які [PERSON] їй давав на сина, вона витрачала на свої потреби, не турбуючись про [PERSON] . Наприкінці квітня 2022 року [PERSON] прийшов до баби з дідом, батьків [PERSON] , та повідомив, що вже не може надалі проживати з матір`ю, оскільки вона з нього знущається, а в травні-червні 2022 року [PERSON] прийшов проживати до них з [PERSON] та з того часу вони живуть разом. Також повідомила, що коли [PERSON] тільки прийшов до них жити, він був заляканою дитиною, коли вона або його батько хотіли поправити на ньому одяг, він смикався від кожного руху в його сторону. Водночас, на теперішній час [PERSON] дуже заспокоївся, став усміхненим, із задоволенням спілкується на різні теми, чого спочатку не було, став частіше зустрічатися з друзями та однокласниками. Крім зазначеного, з метою врахування інтересів малолітнього сина сторін - [PERSON] , [INFO] , судом було заслухано його думку з питання місця його проживання. У судовому засіданні малолітній [PERSON] повідомив, що він бажає проживати саме з батьком, оскільки він приділяє йому увагу, турбується про нього, спілкується з ним, він повністю довіряє батькові, з ним він відчуває себе захищеним, йому комфортно жити з ним. Зазначив, що з матір`ю - [PERSON] він проживати не бажає, оскільки вона застосовувала стосовно нього фізичну силу, забирала в нього його речі та здавала їх до ломбарду, часто перебувала у стані алкогольного сп`яніння та була до нього агресивною, постійно на нього кричала. Пояснив, що за весь час проживання з батьком з матір`ю спілкувався лише два рази, вона не цікавиться його життям, допомогу йому ні в чому не надає, не телефонує йому. З огляду на викладене, на підставі досліджених судом доказів встановлено, що батько малолітнього [PERSON] , [INFO] , відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, за місцем свого проживання створив належні умови для проживання сина, малолітній [PERSON] не бажає проживати з матір`ю. Батько [PERSON] має постійний доход, опікується сином, забезпечує усі його необхідні потреби, а, зі слів дитини, мати зовсім ним не опікувалася. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Підстави для відхилення висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо доцільності визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, у суду відсутні, позаяк вказаний висновок був підготовлений на підставі повно та всебічно досліджених наданих органу опіки та піклування документів. Натомість, відповідачкою не надано жодних доказів, які б спростовували висновки, яких дійшов Департамент служб у справах дітей ХМР, як орган опіки та піклування. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . З наданих суду доказів вбачається, що дитина, проживаючи разом з батьком, забезпечена всім необхідним для розвитку та відпочинку, батько займається вихованням дитини, піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, створює належні умови для розвитку її природних здібностей. Мати дитини - [PERSON] участі у вихованні дитини не приймає, життям свого сина не цікавиться. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідач [PERSON] в ході судового розгляду не надала, будучи своєчасно і належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, остання жодного разу в судове засідання не з`явилася, правом на надання відзиву або будь-яких доказів до суду також не скористалася. Крім того, як у судовому засіданні пояснила представник Департаменту служб у справах дітей ХМР, як органу опіки та піклування, працівники служби у телефонному режимі матері дитини повідомляли про розгляд даної справи в суді та пропонували надати докази, скористатися правом на подання зустрічного позову, однак остання у судове засідання не з`явилася, будь-яких документів не надала, правом на подання відзиву та пред`явлення зустрічної позовної заяви не скористалася. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, як це закріплено вимогами частин 5, 6 статті 81 ЦПК України. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України унормовано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89 ЦПК України). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), як це визначено правилами частини 3 статті 89 ЦПК України. Отже, у контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, ураховуючи висновок органу опіки і піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини разом з батьком, а також створення останнім належних умов для проживання, виховання та матеріального забезпечення дитини, суд вважає за необхідне визначити місцем проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою місця проживання останнього: [ADDRESS] , що відповідатиме найкращим інтересам дитини. При цьому суд зауважує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Частинами першою, другою статті 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. Отже, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові, прийнятій 28 жовтня 2020 року у цивільній справі №241/47/19, провадження №61-5726св20. З приводу посилань позивача у пред`явленому позові на обставини того, що він не є батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] , хоча у свідоцтві про народження дитини він записний, як батько, то вони в ході судового розгляду справи не досліджувалися, позаяк відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд під час розгляду даної справи обмежений позовними вимогами, пред`явленими позивачем - про розірвання шлюбу та визначення місця проживання сина - [PERSON] , [INFO] , з батьком, а відтак, не вирішує питання щодо оспорювання батьківства [PERSON] стосовно малолітньої [PERSON] , [INFO] . Ураховуючи сукупність наведених вище обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу, укладеного з [PERSON] , та визначення місця проживання малолітнього сина сторін - [PERSON] , [INFO] , з батьком, підлягають задоволенню. Згідно з квитанціями до платіжної інструкції на переказ готівки №ПН2653478 від 06.12.2022 та №ПН2660638 від 14.12.2022 при пред`явленні вказаного вище позову до суду позивачем були понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 гривень за позовною вимогою про розірвання шлюбу та у розмірі 992,40 гривень за позовною вимогою про визначення місця проживання дитини. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за позовною вимогою про розірвання шлюбу в розмірі 992,40 гривень та за позовною вимогою про визначення місця проживання дитини в розмірі 992,40 гривень, а загалом - 1984, 80 гривень. Ураховуючи викладене,

Outcome: approved