Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-09 00:00:00

у жовтні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів КС «Зубр Капітал», КС «КС Володар», у якому просить визнати недійсним договір відступлення права вимоги № 21/10.2020.1, укладений 21.10.2020 між КС «КС Володар» та ТОВ «Зубр Капітал», відповідно до умов якого КС «КС Володар» відступила на користь ТОВ «Зубр Капітал» право вимоги за грошовими зобов`язаннями, які виникли на підставі кредитного договору № ДЗ-2559.3 в загальній сумі 1 560 902,54 грн. Позовні вимоги обґрунтував тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року у цивільній справі №761/12628/19 позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю. Зобов`язано КС «КС Володар» сплатити на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 234 076,42 грн. Рішення набрало законної сили, проте добровільно рішення суду не виконане боржником, у зв`язку з чим, позивач був вимушений звернутись за примусовим виконання рішенням суду. 23 жовтня 2020 року приватним виконавцем Мельниченком О.В. відкрито виконавче провадження № [NUMBER], яке до теперішнього часу не виконане. Також позивач зазначив, що 26 серпня 2021 року з Єдиного державного реєстру судових рішень (справа № 753/20426/20) позивачу стало відомо, що 21 жовтня 2020 року між КС «КС Володар» та ТОВ «Зубр Капітал» був укладений Договір відступлення права вимоги № 21/10.2020.1, відповідно до умов якого КС «КС Володар» відступила на користь ТОВ «Зубр Капітал» право вимоги за грошовими зобов`язаннями, які виникли на підставі Кредитного договору № ДЗ-2559.3, в загальній сумі 1 560 902,54 грн. Водночас, з відомостей, які містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження (https://asvpweb.minjust.gov.Ua/#/search-debtors) позивач дізнався, що укладення оспорюваного правочину відбулось в період, коли відносно КС «КС Володар» були відкриті виконавчі провадження: [NUMBER], [NUMBER] тощо. Позивач вважає порушеним своє право як кредитора, оскільки боржник КС «КС Володар», який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Такі дії КС «КС Володар» ускладнюють стягнення з неї грошових коштів присуджених за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року у цивільній справі № 761/12628/19. Враховуючи викладене, позивач вважає, що Договір відступлення права вимоги №21/10.2020.1 підлягає визнанню недійсним з огляду на невідповідність оспорюваного договору вимогам статей 202, 203, 234 ЦК України та наявністю ознак фіктивності спірного правочину, оскільки він спрямований на приховування справжніх намірів учасників правочину та на ухилення від виконання судових рішень, якими встановлено боргові зобов`язання КС «КС Володар», та виведення майнових активів з власності боржника. Така позиція позивача обґрунтовується тим фактом, що єдиною метою здійснених майнових дій від імені Кредитної спілки «КС Володар» є введення в оману кредиторів шляхом виведення активів боржника з метою їх збереження за заінтересованими особами від звернення стягнення за наявними грошовими зобов`язаннями боржника перед кредиторами, створення видимості належної юридичної форми відчуження майна. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.11.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Відповідачу встановлено строк для поання відзиву. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.08.2022 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкрите судове засідання. У судове засідання учасники справи (їх представники) не з`явилися. Позивач та його представник подали до суду заяву, у якій просили розгляд справи проводити без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідачі КС «КС Володар» та ТОВ «Зубр Капітал» подали до суду заяви про розгляд справи без участі їхніх представників, де зазначили про те, що позовні вимоги не підтримують, у задоволенні позову просять відмовити. Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Як визначено п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якої укладеної правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У частині першій статті 510 ЦК України передбачено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року у цивільній справі №761/12628/19 позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю. Зобов`язано КС «КС Володар» сплатити на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 234 076,42 грн. Рішення набрало законної сили, проте добровільно рішення суду не виконане боржником, у зв`язку з чим, позивач був вимушений звернутись за примусовим виконання рішенням суду. 23 жовтня 2020 року приватним виконавцем Мельниченком О. В. відкрито виконавче провадження № [NUMBER], яке до теперішнього часу не виконане Зі змісту рішення вбачається, що між КС «КС Володар» та [PERSON] 07.06.2013 було укладено договір по залученню внеску (вкладу) кредитної спілки на депозитний рахунок № ДВ -327.2. Також 27.02.2014 між КС «КС Володар» та [PERSON] було укладено договір по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок №ДВ -492.2. У позові [PERSON] вказує на те, що 21.10.2020 між КС «КС Володар» та ТОВ «Зубр Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого КС «КС Володар» відступила на користь ТОВ «Зубр Капітал» право вимоги за грошовими зобов`язаннями, які виникли на підставі кредитного договору № ДЗ-2559.3 в загальній сумі 1 560 902,54 грн Звертаючись до суду із цим позовом [PERSON] посилався на порушення своїх прав як стягувача, вважаючи що дії КС «КС Володар» щодо укладення договору про відступлення прав вимоги ускладнюють стягнення з боржника грошових коштів, присуджених за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року у цивільній справі №761/12628/19, оскільки пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики. Так, згідно з частиною першою статті 5 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Положеннями частин другої, третьої статті 12 ЦПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (частина перша статті 13 ЦПК України). Таким чином, цивільним законом передбачено право особи на звернення до суду за захистом порушених прав. Приписами статей 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Частинами другою та третьою статті 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Разом із тим, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про порушення прав позивача вказаним договором. Наведені позивачем обставини необхідності визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не обґрунтовують необхідність задоволення позову. За таких обставин у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за недоведеністю позовних вимог, що не підтверджені належними доказами. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а тому з урахуванням відмови у задоволенні позову судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню відповідачами.

Outcome: dismissed