Jurisdiction: civil
Date: 2023-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачкою та визначення місця проживання дитини посилаючись на те, що 07 жовтня 2011 р. між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , було укладено шлюб, який був зареєстрований в Октябрському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 263. Від спільного шлюбу сторони мають двох дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачкою не склалося, тому що у сторін різні погляди на сімейне життя та обов`язки, виховання дітей. Дружина постійно займалась своїм кар`єрним ростом, змінила місце роботи, почала працювати в іншому місті, тому зовсім не займалася сім`єю та дітьми. На підставі чого в сім`ї відбувалися сварки, які поступово призвели до того, що ми стали зовсім чужими людьми. Можливості зберегти сім`ю немає. Подружні відносини та спільне проживання припинилося з жовтня 2021 р. З цього часу спільне господарство не ведеться, спору про спільне майно немає. За таких обставин вважаю, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить моїм інтересам. Малолітні діти, [PERSON] , 10 років та [PERSON] , 6 років, постійно проживають з позивачем за місцем реєстрації: [ADDRESS] . Позивачем створені всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей. Він має своє приватне житло, з сучасним ремонтом, у кожної дитини є свій куточок для занять та ігор. Ілля навчається в 5 класі Щербанівського ліцею Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, відвідує спортивні секції. Анна відвідує початкову школу №46 Полтавської міської ради, додатково займається на гуртках по вивченню іноземної мови, малювання та танцювальний гурток. Позивач повністю самостійно матеріально забезпечую дітей, дбаю про їх гармонійний розвиток, оплачує різноманітні гуртки, займаюсь їх вихованням та навчанням. Відповідач з жовтня 2021 р. не проживає з ним та дітьми. Ще під час спільного проживання дружина влаштувалася на роботу в м. Кременчук, куди переїхала працювати та проживати. В жовтні 2021 р. вона орендувала квартиру в м. Кременчуці, що стало причиною погіршення шлюбних відносин. Дружина займалась роботою, кар`єрою, спілкувалися на відстані, дітьми займався самостійно позивач, тому сім`я розпалася. На даний час постійного місця проживання відповідачка немає, так як в силу специфіки роботи постійно перебуває у відрядженні. Позивач, як батько, має рівні права з матір`ю щодо дітей та враховуючи, що з дітьми в мене склалися теплі відносини, фактично вони з 2021 р. проживають з ним, матеріальне забезпечення, турбота про дітей, їх здоров`я, розвиток дітей здійснює позивач самостійно, тому просить суд визначити місце проживання дітей з ним. Зазначає, що він має постійний дохід, працює з гнучким графіком роботи, що дає можливість супроводжувати дітей до школи та різних розвиваючих гуртків. Враховуючи, що позивач займається вихованням малолітніх дітей, піклується про них, має необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, тому визначення місця проживання дітей з ним відповідатиме інтересам дітей, позитивно сприятиме їх розвитку як психологічному, так і фізичному. Відповідач майже не спілкується з дітьми, інколи по телефону, тому певні питання, зокрема про зміну реєстрації дітей вирішити проблематично, тому у сторін виник спір щодо визначення місця проживання дітей. У судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав, прохав задовольнити. У судові засідання відповідачка не з`являлась, надавши заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечувала. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області до суду надано висновок про визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з батьком та клопотання про розгляд справи у відсутність представника третьої особи. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом, 07 жовтня 2011 року, сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, за актовим записом №263, свідоцтво серії [NUMBER] . Від спільного шлюбу сторони мають двох дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачкою не склалося, тому що у сторін різні погляди на сімейне життя та обов`язки, виховання дітей. Дружина постійно займалась своїм кар`єрним ростом, змінила місце роботи, почала працювати в іншому місті, тому зовсім не займалася сім`єю та дітьми. На підставі чого в сім`ї відбувалися сварки, які поступово призвели до того, що ми стали зовсім чужими людьми. Можливості зберегти сім`ю немає. Подружні відносини та спільне проживання припинилося з жовтня 2021 р. З цього часу спільне господарство сторонами не ведеться, спору про спільне майно немає. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Частиною 3 статі 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з частиною третьою ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Суд вважає , що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе та буде суперечити їх інтересам. Враховуючи, що сторони до примирення не прагнуть, збереження сім`ї є неможливим, позов є обґрунтованим та в цій частині підлягає задоволенню, шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зобов`язує держави-учасниці забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», § 100; Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Крім того, частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області № 16 від 06.03.2023 року, про визначення місця проживання дітей, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та відповідність їх інтересів опіки та піклування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради, в інтересах, малолітніх дітей, визначити за доцільне місце проживання, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , [INFO] . На даний час малолітні діти, [PERSON] , 10 років та [PERSON] , 6 років, постійно проживають з позивачем за місцем реєстрації: [ADDRESS] . Позивачем створені всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей. Він має своє приватне житло, з сучасним ремонтом, у кожної дитини є свій куточок для занять та ігор. Ілля навчається в 5 класі Щербанівського ліцею Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, відвідує спортивні секції. Анна відвідує початкову школу №46 Полтавської міської ради, додатково займається на гуртках по вивченню іноземної мови, малювання та танцювальний гурток. Позивач повністю самостійно матеріально забезпечую дітей, дбаю про їх гармонійний розвиток, оплачує різноманітні гуртки, займаюсь їх вихованням та навчанням. Відповідачка з жовтня 2021 р. не проживає з ним та дітьми. Ще під час спільного проживання дружина влаштувалася на роботу в м. Кременчук, куди переїхала працювати та проживати. В жовтні 2021 р. вона орендувала квартиру в м. Кременчуці, що стало причиною погіршення шлюбних відносин. Дружина займалась роботою, кар`єрою, спілкувалися на відстані, дітьми займався самостійно позивач, тому сім`я розпалася. На даний час постійного місця проживання відповідачка немає, так як в силу специфіки роботи постійно перебуває у відрядженні. Позивач, як батько, має рівні права з матір`ю щодо дітей та враховуючи, що з дітьми в мене склалися теплі відносини, фактично вони з 2021 р. проживають з ним, матеріальне забезпечення, турбота про дітей, їх здоров`я, розвиток дітей здійснює позивач самостійно, тому просить суд визначити місце проживання дітей з ним. Позивач має постійний дохід, працює з гнучким графіком роботи, що дає можливість супроводжувати дітей до школи та різних розвиваючих гуртків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) також зроблено висновок, що під забороною розлучення дитини з матір`ю в контексті Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Враховуючи те, що діти тривалий час проживають з батьком, ним створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дітей, з огляду на найкращі інтереси дітей, та з`ясувавши думку неповнолітнього [PERSON] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання дітей з батьком - [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати по сплаті судового збору понесені позивачем в розмірі 2147,20 грн., згідно ст.141 ЦПК України, підлягають віднесенню за його рахунок згідно поданої заяви. На підставі викладеного та

Outcome: approved