Jurisdiction: civil
Date: 2023-05-14 00:00:00

Позивач звернувся з вказаним позовом та просив суд встановити факт постійного проживання однією сім`єю з його покійною цивільною дружиною та визнати за ним право власності на 1 / 2 частину спільного сумісного майна подружжя. Разом з позовною заявою подано клопотання про витребування з Баришівської районної державної нотаріальної контори засвідчену копію спадкової справи щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . 16.12.2021 від позивача надійшла заява про уточнення адреси відповідача. 22.08.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 06.10.2022 від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. 06.10.2022 від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без його участі. 16.01.2023 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Баришівської районної державної нотаріальної контори Київської області копію спадкової справи [PERSON] , померлого [INFO] . 20.01.2023 від виконавчого комітету Баришівської селищної ради надійшла довідка про реєстрацію місця проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 30.01.2023 від Баришівської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №281/2019 від 06.08.2019, заведеної до майна померлої [PERSON] . 14.03.2023, 27.03.2023 та 03.04.2023 від представника позивача надійшли клопотання про відкладення розгляду справи. 15.05.2023 від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі. 15.05.2023 від представника позивача надійшло клопотання про допит свідка. Відповідач в судове засідання не з`явився, своїм правом на подання відзиву не скористався. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції, про що в матеріалах справи містяться рекомендовані повідомлення про вручення судової повістки від 01.11.2022, 14.02.2023, 28.03.2023 та 26.04.2023. Позивач просив суд позов задовольнити, справу слухати у його відсутність. Суд, ознайомившись із змістом позовної заяви та доданими до неї доказами, оцінивши письмові позиції учасників судового процесу, вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. [INFO] [PERSON] померла від у результаті дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Баришівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 01.08.2019. Матеріалами спадкової справи №281/2019 встановлено, що у [PERSON] двоє синів: [PERSON] ( [INFO] , свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 22.10.1986) та [PERSON] ( [INFO] , свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 03.06.2000). Після смерті [PERSON] до державного нотаріуса Баришівської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулися спільний син позивача та спадкодавця - [PERSON] , подавши нотаріусу заяву 06.09.2019, та інший син померлої [PERSON] , подавши нотаріусу заяву 06.08.2019. Позивач 23.01.2020 також звернувся до Баришівської районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Однак листом № 181/02-14 від 27.02.2021 та вих№62/02-14 від 23.01.2020 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на день смерті спадкодавця він не перебував з нею в зареєстрованому шлюбі та запропоновано звернутися до суду для захисту своїх прав. Згідно листа Баришівської районної державної нотаріальної контори вих.№372/02-14 від 10.06.2020 спадкоємцями за законом до майна померлої [PERSON] є її сини [PERSON] та [PERSON] . Матеріалами спадкової справи містять заяву від 06.08.2019 від матері спадкодавця [PERSON] про відмову від прийняття спадщини на користь одного з синів померлої - [PERSON] . Отримавши відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки з вересня 1998 року проживав разом з [PERSON] у фактичних шлюбних стосунках, вів спільне господарство та бюджет, виховував спільного сина. Так, за час спільного проживання подружжям було придбано спільне майно, а саме автомобіль Volvo 850, 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який було придбано на ім`я дружини [PERSON] . Даний факт підтверджується Договором купівлі-продажу транспортного засобу від 04.02.2019, Актом приймання передачі транспортного засобу від 04.02.2019. Вартість автомобіля Volvo 850, 1996 року випуску, за даним договором оцінено в 72 020 грн. Вказані документи містяться в матеріалах справи. В 2016 році позивачем, з метою матеріального забезпечення родини, було засновано Товариство з обмеженою відповідальністю «ІМПУЛЬС КОМФОРТ ЕЛЕКТРОНІКС), 60 % статутного фонду Товариства належить позивачеві, а 40 % - померлій дружині [PERSON] . Вказане підтверджується копією Виписки з ЄДР від 07.07.2016 та копією Витягу з ЄДР від 12.08.2016, наявних в матеріалах справи. Позивач вказує, що у власності [PERSON] є квартира [ADDRESS] та два земельні паї. Так, [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру та відповіддю Баришівської сільської ради від 08.11.2021 за №108-15/3-24, з якої вбачається, що «земельна ділянка для будівництва т а обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га, кадастровий номер 3220281701:04:084:0041, в [ADDRESS] , яка рахується за [PERSON] , знаходиться у приватній власності». Позивач зазначав, що на даній земельній ділянці подружжя побудувало будинок (незавершене будівництво). До матеріалів справи долучено фотокопії та копії товарних чеків, за якими підтверджується оплата будівельних матеріалів. Факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, як чоловіка та жінки з 1998 року по 29 липня 2019 року підтверджуються наступними доказами. Згідно копії паспорта [PERSON] , позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Крім того, згідно Договору дарування від 23.07.2002 [PERSON] подарував [PERSON] вищевказану квартиру [ADDRESS] . До матеріалів справи долучено копію Акту про проживання від 10.01.2020, підписаного сусідами з якого встановлено, що [PERSON] постійно проживала з чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з серпня 2002 року. Даний Акт затверджено головою правління ЖБК «Авіатор-12». В Декларації № 0000-4583-ЗРРЕ від 08.06.20018 про вибір лікаря який надає первинну медичну допомогу зазначено: пацієнт [PERSON] , [INFO] , адреса місця фактичного проживання або перебування: [ADDRESS] , тобто [PERSON] проживала за адресою свого чоловіка (позивача). Також факт проживання однією сім`єю підтверджується медичною документацією [PERSON] , в якій також зазначено місце її фактичного проживання [ADDRESS] (копії додаються). Згідно з Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання спільного сина [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] з 01.10.2002 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Позивачем до матеріалів справи долучено фотографії з 1998 року по 2019 рік, якими підтверджується факт спільного проживання позивача та [PERSON] . Письмові свідчення свідків суд не бере до уваги, оскільки вони не засвідчені нотаріально та відсутні паспортні дані людей, які надали суду письмові свідчення. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом ст.ст.77- 79 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до ст.1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно зі ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом ч. 1 ст. 1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому. Статтею 21 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ст. 27 Сімейного кодексу України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Поняття «проживання однією сім`єю» та «член сім`ї» не є тотожними. Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю. Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Отже суд прийшов до висновку про тривале проживання позивача з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу до її смерті та ведення ними спільного господарства у період з 1998 по липень 2019 року, тобто протягом 21 року. При цьому суд звертає увагу на те, що позивач просить суд встановити факт постійного проживання за період з 1998 по 29 липня 2019 року, однак [PERSON] померла [INFO] . Тому в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме підлягає встановленню факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, як чоловік та жінка з 1998 року по липень 2019 року. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Якщо у відповідному документі (договорі купівлі-продажу, договорі про державну реєстрацію прав та їх обтяжень) власником чи набувачем вказано, лише чоловіка, це ще не значить, що він є одноосібним власником майна. Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Встановлено, що за час спільного проживання сторонами ( [PERSON] та [PERSON] ) набуто у власність наступне майно: - автомобіль Volvo 850, 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 04.02.2019 та копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] від 05.02.2019; - незавершене будівництво по [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру від 24.11.2020 та листа від 08.11.2021 виданого виконавчим комітетом Баришівської селищної ради, земельна ділянка кадастровий номер 3220281701:04:084:041, розташована за адресою [ADDRESS] , перебуває у приватній власності [PERSON] . З наданих до позовної заяви документів встановлено, що [PERSON] та [PERSON] будували будинок на вказаній земельній ділянці, про що позивачем надано суду копії товарних чеків на оплату будівельних матеріалів, копії записів про витрати на будівництво. - зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю «ІМПУЛЬС КОМФОРТ ЕЛЕКТРОНІКС», зареєстроване 06.07.2016, що підтверджується копіює Виписки з ЄДР та копією Виписки з ЄДР. Частинами 1, 2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обовязків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання вищевказаного майна та частки у статутному капіталі Товариства спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , що підлягають поділу на загальних підставах. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання спільним сумісним майном подружжя та поділити майно подружжя визнавши за [PERSON] право власності на 1 / 2 чистину автомобілю Volvo 850, 1996 р.в., на 1 / 2 частину об`єкту незавершеного будівництва (житловий будинок) та 1 / 2 на 40 % (сорок відсотків) частки у статутному капіталі ТОВ «ІМПУЛЬС КОМФОРТ ЕЛЕКТРОНІКС». В порядку ст. 141 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що позивач не просив суд стягнути судові витрати з відповідача.

Outcome: partial